Hajdú Zoltán Levente elnöki beszámolója
a Dél-balatoni Református Régió
2012. február 11-ei balatonföldvári küldöttgyűlésén

Kedves Barátaim!

Az elmúlt évre, illetve akár az elmúlt néhány évre visszatekintve a régiós programokról általánosságban elmondható, hogy a „felnőtt találkozók” jobban működtek, miközben a gyermek és ifjúsági találkozók valahogy elveszítették a korábbi lendületüket. Ezzel kapcsolatban üdítő kivétel a Séllyei-tábor, amelyet 2011-ben is száz fő feletti létszámmal tartottuk Somogydöröcskén.

Ha csak az elmúlt évet nézzük, akkor nyilvánvaló, hogy 2011-ben az érdeklődés középpontjában a presbiterválasztás állt. Ebben az évben már mindenhol új (vagy újraválasztott) presbitérium vezeti a gyülekezeteket. Nekünk a régiós munkában, a régiós munkaszervezésben is ezekre a presbitériumokra kell elsődlegesen építenünk! De nem elvárásokkal, vagy részükre feladatkiosztással, hanem sokkal inkább úgy, hogy segítsük, támogassuk a presbitereket, a presbitériumokat abban, hogy gyülekezeti munkacsoportokat hozzanak létre, munkacsoportokat alakítsanak ki, amelyek azután érdemi, megtapasztalható eredményekkel tevékenykedhetnek a közösségeink javára. Ebbe a régiós segítségnyújtásba beletartozik a „szakmai” találkozások megszervezése is, ahol a már máshol bevált munka-metódusok tehetjük közkinccsé egymás között. Mindezeken túl azonban az elsődleges a hitbeli, lelki építkezés, hiszen e nélkül a spirituális bázis nélkül semmi értelme nincsen a gyülekezeti munkának. Ennek a hitbelileg megelevenedő spiritualitásnak az erősítésében lehetnek segítségül a régiós csendesnapjaink.

	De térjünk vissza egy gondolat erejéig újra a presbitériumokhoz! Mi is a presbitérium? Sokan úgy gondolják, hogy a „gyülekezet esze”, azaz ott fogalmazódnak meg a lényeglátó gondolatok, a nagy elképzelések. Igen, ez is fontos! Mások azonban azt gondolják, hogy a presbitérium a „gyülekezet keze”, azaz tettre kész, cselekvő presbiterekre van szükség, akik nem félnek megfogni a munka végét. Igen, ez is igaz! De a presbitérium mindenek előtt a „gyülekezet szíve” kell legyen, ahonnan, mint „lelki központból” indul ki a gyülekezet vérkeringése, telik meg élettel, lélekkel minden nemes gondolat, minden hasznos cselekvés.
	Meggyőződésem, hogy az egyház, jelesül Magyar Református Egyházunk megújulásáról nem szervezeti szintek bármiféle reformja, vagy átszervezése kapcsán beszélhetünk, hanem ez az egyházi megújulás, megelevenedés csak akkor következik be, akkor történik meg, ha az egyes gyülekezetek újulnak meg, elevenednek meg – méghozzá szívükben, azaz lelkületükben, lelkiségükben, amelyből azután a Lélek szerinti cselekvés következik. Ebben pedig – amint azt fentebb mondtam – a presbitériumoknak hatalmas az istentől kapott lehetősége, ugyanakkor felelőssége is.

	De mit tehet, hogyan működhet közre ebben a régió? Úgy, hogy biztosítja azt a többszintű, többirányú kapcsolati hálót biztosítja, ami elengedhetetlen ahhoz, hogy a gyülekezetek ne elszigetelt zárványokként működjenek – majd haljanak el –, hanem egymást építő, mégis önálló, a saját színüket, ízüket megtartó közösségek maradhassanak. 
Tapasztalatom szerint működőképes paradoxon, hogy minél inkább beleadjuk magunkat a közös tevékenységekbe, a közös cselekvésbe, annál inkább épül, erősödik a saját gyülekezetünk is. Azaz a régió nem önmagáért van, hanem a gyülekezetek megerősítéséért, hogy itt, a dél-balatoni vidéken, ahol lassan-lassan az „idősebb” gyülekezetek kezdik elérni a 400 éves kort, legyen, megmaradjon 10 év múlva is, 20 év múlva is, 50 és 100 év múlva is a büszke, öntudatos, tevékeny gyülekezeteiben élő reformátusság.
Legyen a Mindenható Isten segítségünkre az Ő országa építésében!