ookfoldsheets0

A Filippi levél Pálnak vagy a római fogságában 63-64-ben íródott vagy az efezusi fogságában 54/55 év telének a vége felé keletkezhetett. A tizenharmadik apostol a második missziói útján, 50 tavaszán járt Filippiben. Itt főleg asszonyokból álló gyülekezet alakult. Az első megtérő egy Lídia nevű bíborárusnő volt (ld. ApCsel 16). A főként pogány lakosok mellett kis létszámú zsidóság lehetett a városban. Pál itt is megízleli a börtönt. Pál később többször visszatért a városba és bensőséges, lelki kapcsolat alakult ki közötte és a gyülekezet között. Tőlük elfogadott adományt.
Ez a levél köszönő levél, amelyben Pál megköszöni a filippibeliek adományát, amelyet neki küldtek. Mentegető levél, mert Epafroditust honvágy gyötri, közben megbetegszik s nem akarja így marasztalni. Kéri, hogy ne haragudjanak Epafroditusra. Bátorító levél. Bármi történik is, tartsanak össze és ki. A levél értesít Pál helyzetéről és terveiről.
Örüljetek!

	Kedves Testvéreim!
Isten fölszólít bennünket: örüljetek! És ez nem egy üres szólam vagy jókívánság. Az öröm nem csupán egy járulékos része életünknek. Az öröm nem egy ritka, gyorsan tovatűnő fölvillanás életünkben. Az örömre, akárcsak a szeretetre, állandóan és alapvető szükségünk van. Az öröm hozzátartozik az élet teljességéhez. Ezért áll fölszólító módban. Lám, ebben is egyedülálló az evangélium, az Isten szeretete, hogy így szól hozzánk: örüljetek. Ha az öröm elvész, akkor eltorzul, deformálódik az élet. Ennek lehetünk nap mint nap szemtanúi. Gondoljunk olyan gyülekezeti alkalomra, amelyre öröm nélkül jövünk el. Ha öröm nélkül jövünk, a gyülekezeti élet eltorzul, deformálódik. Nem hittel megélt alkalom lesz, hanem egy kötelező kör. Gondoljunk a bűnözésre, az értelmetlenül elkövetett rongálásokra, pusztításokra. Öröm nélkül, lám ide jut az élet: torzulást, deformációt eredményez. Gondoljunk az erőszak sokszor brutális megnyilvánulásaira. Akik ezt teszik, azért teszik, mert nincs részük az örömben, hiányzik az életükből az öröm. Aki örül, az nem agresszív, nem akar elpusztítani sem életeket, sem értékeket. Miért is akarna, hiszen örül? Ezért is mondja az ige: aki örül, szelíd lelkű. „A ti szelídségetek legyen ismert minden ember előtt.” Igaza van egy filozófusnak, aki így fogalmazott: „tanuljunk meg jobban örvendezni, akkor elfelejtjük, hogy másokat szenvedtessünk.” Igen, meg kell tanítani az embereket örülni, meg kell tanulnunk örülni, s így kevesebb lesz a szenvedés és a bűnözés. Ha örülünk egy alkalomnak, életünk kiteljesedik, mert hallunk arról hogyan tudjuk életünket a helyes mederbe terelni és tartani, hallunk a bűnök bocsánatáról, az örök életről, a szeretetről. Tudsz egy igei alkalomnak örülni? Kiteljesedett az életed? Miért? Mit hallottál?
	Az ige tehát örvendezésre szólít föl. Arra, hogy mindenkor örüljünk. Nem egyszerű. Mi az, aminek örüljünk? Kérdezhetünk vissza az ige fölszólítása kapcsán. Mi okunk van az örömre? Hiszen tele vagyunk bizonytalansággal, másként: a ránk nehezedő gondokkal. Nem sorolom, hiszen az elmúlt alkalmak során bőségesen szóltunk róla. Minek tudjunk örülni? Jogos a kérdés, az ellenvetés. Ez valóban nem telik belőlünk. És eleget tenni a fölszólításnak, hogy örüljetek, tényleg nem megy parancsszóra.
	De az igében nem is arról van szó, hogy ez belőlünk kitelik, hogy ezt parancsszóra el lehet intézni. Az igében ez áll: az Úrban. Örüljetek az Úrban, a mi Urunk Jézus Krisztusban. Őbenne viszont lehet örülni, nemde? Ha valakinek voltak nehézségei, Pálnak bőségesen adattak. Beszél átvirrasztott éjszakáról, szorongattatásról, üldözésről, éhezésről, mezítelenségről, megverettetésről és börtönről. Ezt a levelet is fogolyként írja. Mégis ebben a rövid levélben tizenhatszor írja le: öröm. A nehéz életút ellenére tele van örömmel. Mindennek ellenére. Minden nehézségünk, gondunk, megszomorodásunk ellenére megvigasztalt emberek lehetünk. Olyan emberek, akikben ott él az a bizonyosság, az a tudat, hogy testestől-lelkestől, életünkben és halálunkban, nem a magunkéi, hanem a mi hűséges Megváltónk tulajdona vagyunk, gazdagon és szegényen, nemcsak egészségben, betegen is. Az Övéi vagyunk ma és holnap egyaránt. Ezért örüljetek az Úrban mindenkor… Ez evangélium!
	Ehhez a szentíró azt is hozzáteszi: az Úr közel. Micsoda hatalmas bátorítás van ebben! Gondoljuk csak el: nemegyszer küszködünk azzal a félelmünkkel, hogy Isten messze van. Megszólal ez a gondolat egyik énekünkben is: „Az ég oly messze van, Még messzebb tőled én” (461/4). S most azt halljuk, hogy Isten nincs messze, hiszen itt van igéje. Az lehet, hogy én messze vagyok tőle, hogy én rejtőzöm el előle. Az lehet, hogy én nem akarok tudomást venni róla, hogy háttal állok felé és nem arccal. De Isten nincs messze, az Úr közel. A tékozló fiú példázatának egyik legszebb jelenete, amikor az atya a távolban, a messzeségben meglátja a fiát és elé fut. Ennyire nincs messze tőlünk az Isten, egyenesen Ő az, aki elénk jön és Ő az, aki megkeres téged és engem, mint pásztor az elveszett juhot. 
	Az Úr közel, valóban közel van. S mert az Úr közel, ezért „Semmiért se aggódjatok, hanem imádságban és könyörgésben mindenkor hálaadással tárjátok föl kéréseiteket Isten előtt.” Másként megfogalmazva: ha az Úr, az Ő szeretete, ereje közel, akkor éljünk vele. Ezt is mondhatom: használjuk. S ez nem egy üres, semmit érő tanács. Mert a folytatásban egy ígéret is hangzik: „Isten békessége, mely minden értelmet meghalad, meg fogja őrizni szíveteket és gondolataitokat a Krisztus Jézusban.” Félre ne értsük: ez az ígéret nem azt jelenti, hogy Isten minden kívánságunkat maradéktalanul teljesíti. Erről itt szó nincs! De arról igen, hogy az Ő békessége meg fogja őrizni szívünket a Krisztus Jézusban. Nekünk a legtöbb bajunk rendszerint nem is a valósággal, hanem a gondolatainkkal van. A gondolatainkkal tudunk a legkevésbé megbirkózni. Azokkal, amelyek oly ijesztően sötétek és kétségbeejtőek tudnak lenni. Nekünk alapvetően erre van szükségünk, hogy az annyi félelemmel, riasztó látomásokkal küszködő szívünket és gondolatainkat betöltse az Isten minden értelmét felülhaladó békesége. És itt erre kapunk ígéretet: az Ő békessége „meg fogja őrizni szíveteket és gondolataitokat s Krisztus Jézusban.”
Befejezésül tegyünk föl egy kérdést. Ha Krisztusban élhetünk, ha Ő közel van hozzánk, ha a mi gondolatainkat Őrá vethetjük, ha Ő megőrzi szívünket és gondolatainkat, igaza van-e az apostolnak, amikor ezt írja: „Örüljetek az Úrban mindenkor! Ismét mondom, örüljetek!”? Ha az a meggyőződésünk, hogy igen, akkor örömmel éljünk és ne keserű szívvel. A keresztyének nem azért vannak, hogy lehervasszák a mosolyt, hanem hogy örömöt munkáljanak. Assisi Ferenc egyszer megrótta egyik társát, mert az rosszkedvű és szomorú volt. „Igyekezz mindig vidám lenni, mert nem illik, hogy Isten szolgája, testvére vagy másvalaki előtt keserű és szomorú képpel mutatkozzék.” Ne a rosszkedvűség, a keserűség érvényesüljön életünkben, hanem az ige szava: „Örüljetek az Úrban mindenkor! Ismét mondom, örüljetek!”

ÁMEN

Örüljetek!
	Egyes felmérések szerint Magyarországon az orvoshoz fordulók közel harminc százaléka nem annyira testi okokból beteg, tehát nem a keze vagy a lába vagy valamely szerve romlott el, hanem lelki okokból, túlterheltségtől, gondoktól vagy éppen ellenkezőleg, a túlságosan üres élete miatt nem érzi jól magát a saját bőrében és ezért így előbb-utóbb támadhatóbbá válik a szervezete. Tévesen azt szokták mondani az ilyenre, hogy „idegi alapon” van a betegsége, a fejfájása, a gyomorpanasza valakinek, pedig az idegeknek maguknak ehhez semmi köze, azok egyszerű üzenet továbbító vezetékek bennünk. Ha valamivel inkább baj van, az a lélek: az ember érzés- és gondolkodás-világa. Az életképzelete, a tervei és a megvalósítás közti kapcsolatban zavar támad.
De hát mi is az tulajdonképpen, hogy neurotikus? Azt mondhatjuk erről összefoglalóan, hogy a boldogtalanság, az ember képtelensége arra, hogy örülni tudjon. Nem szereti a saját életét, nem szereti a többieket, nem szereti a világot és ez a szeretet-gátoltság és ez az örömtelenség előbb-utóbb valahogy megbetegíti a testet is és titokzatos átkapcsolások révén a testi romlásban, orvosi tünetekben is megjelenik.
Nagyon nagy szám az előbb említett harminc százalék, a neurotikus eredetű panaszok száma és ezért is fontos, hogy igénk azt mondja nekünk: „Örüljetek az Úrban mindenkor, ismét mondom, örüljetek!”
Bizonyára nem véletlen, hogy bíztat minket erre az ige, mert ha nem lenne szükségünk bíztatásra, nem tenné. Ráadásul kétszer is elmondja egymás után, „Örüljetek az Úrban mindenkor, ismét mondom, örüljetek!” - ami arra vall, hogy valamit itt vészesen el szoktunk felejteni. Az öröm dolgában rászolgálunk erre az ismételt buzdításra és emlékeztetésre. Ez pedig éppen az, hogy van okunk az örömre. Van okunk, mert megváltottak vagyunk, az Úrhoz tartozunk, kivásárolt minket a bűnből, az övéi vagyunk, nincs már hatalma felettünk az ördögnek. A sátán minden hatalmából megszabadított és úgy megőriz, hogy kegyelmes mennyei Atyánk akarata nélkül egy hajszál sem eshet le a fejünkről.
Az Úrban örülni tehát annyi, mint annak örülni, hogy mi őbenne vagyunk, benne lehetünk, benne élhetünk és ő pedig mibennünk van. „A nagy Isten vagyon mi velünk, és Szentlelke lakozik bennünk” - ahogy ezt a szép énekünkben valljuk. Ennél több jó semmi nincs az életben és aki ezt már megtapasztalta, az pontosan tudja, hogy ez így is van. Ez tehát a dolgunk: ne feledjük el, kié is az életünk, kihez tartozunk és ki lakik a szívünkben. Ha tényleg megnyitottuk már azt az ő számára, akkor van okunk az örömre! Ámen.
Szelídség
Nem hiszem, hogy ötletszerűen fűzi az eddig elmondottakhoz az apostol a következő mondatot, „a ti szelídlelkűségetek ismert legyen minden ember előtt, az Úr közel!” Mert az örömhöz, az igazi, belső örömhöz valóban hozzá tartozik a szelídség. Az itt előforduló görög szó jelentése illedelmes, szelíd magatartás, amire nyilván csak az képes, aki belül tényleg örömmel van bélelve. Aki nem szorul rá minduntalan külső győzelmekre, lehengerlésekre, mert belül öröm lakik benne, az Úrban való élet öröme. És azt is hozzáteszi az apostol, hogy „az Úr közel!” - mert örülni és szelídnek lenni akkor tudunk, amikor az ő közelében élünk. Érdekes módon Mózesről, az Isten emberéről mondja egy helyen a Biblia, hogy ez az ember szelíd volt, minden embernél szelídebb. Ha valaki megnézi Michelangelo szobrát Rómában, a San Pauli in Vincoli templomban, amit Mózesről készített, akkor egy hatalmas fizikai erővel és óriási erkölcsi nagysággal megáldott embert lát maga előtt márványba vésve, akinek duzzadnak az izmai a karjain és erről a nagyon erős emberről, mert Mózes tényleg minden bizonnyal az volt, mégis azt halljuk a Bibliában, hogy minden embernél szelídebb volt. Nyugodtan megkockáztathatjuk, hogy igazán szelíd az tud lenni az emberek között, aki belülről erős. A szelídség ugyanis cseppet sem a gyengeség velejárója. A gyenge embernek szüksége van arra, hogy harciasnak, erősnek láthassa magát, ezért a gyenge emberek közt mindig hadakozások zajlanak, éspedig értelmetlen és felesleges hadakozások. Gandhi viszont azt mondja erről, hogy „minden igazi spiritualitás előfeltétele az elszántság, egy gyenge ember soha nem lesz erkölcsös.” És ez valóban pontosan így is van. Honnan lehet az embernek ereje? Az Úr közelségéből. „Isten közelsége oly igen jó nékem!” - kiált fel a zsoltáros és ez nem is lehet másként. Az Úr közelében az emberben átrendeződnek a dolgok. A mobiltelefonok világában nem kell ezt sokat magyarázni. Van olyan, hogy leárnyékolja valami a telefonunkat, és nem jó a térerő. Ilyenkor nem jól hallani azt, amit mások mondanak, ki kell menni a szabadba, ahol már nem gátolja a rádióhullámokat az a fal és ott mindjárt jól hallja az ember, hogy mit mondanak neki abban a telefonban. Vannak lelki értelemben árnyékoló dolgok. Ezt mindenki maga észre kell vegye, mert ilyenkor nem halljuk Isten szavát, nem szól az ige. Csak ülünk, és hallgatjuk, aztán nem marad belőle semmi. Vagy olvassuk és nem értjük, aztán elveszítjük a kedvünket, abba hagyjuk, pedig van ott valami, ami útban van, ami nem engedi, hogy igazán közel legyünk az Úrhoz. Hát ezen kell változtatni. Az Úr közel! - milyen fontos evangélium ez. Nem rajta múlik, hogy nincs adás, nincs igazán térerő minálunk. Talán nekünk kellene mozdulni egy kicsit, odahagyva kedvenc gyarlóságainkat, megszokott, megmagyarázott és már magunk által is elfogadott gyengeségeinket. Ami egy kis lépés a valóságban, az végtelen fontos és nagy lépés az üdvösség útján Isten felé. Talán senki nem látja a világban körülöttem. Nem baj. Egyáltalán nem az a cél, hogy ezt valaki kívülről lássa. Itt a belső növekedésről van szó, ami csöndes és láthatatlan, de annál fontosabb dolog. A látványos dolgok sokszor gyanúsak. Nem látszani, hanem lenni! - milyen egyszerű és mégis milyen fontos igazság.
Ennek jegyében, de csak ennek jegyében látja az értelmét valaki annak, hogy szelíd legyen. És ami erre minket, hadakozásra kész embereket késszé tesz, az valóban az Úr közelsége, semmi más. Közeledjetek Istenhez és közeledni fog hozzátok. Ámen.
Aggodalmaskodás
Az a páli mondat, mely szerint semmi felől ne aggódjatok, cseppet sem könnyű dolog. Mert az ember kiteríti a maga életét, kivetíti a jövőbe a terveit, az egzisztenciáját és mind addig gondban van, amíg azok a tervek, a lényének a jövőbe vetített darabjai meg nem valósulnak. Mivel időben élünk, csaknem lehetetlen is gond nélkül élni, hiszen életünk egy darabja mindig a jövőben van. Akinek kevés a pénze, annak az a gondja, hogy hogyan lesz több pénze, akinek meg sok a pénze, az azon szorong, mi lesz, ha esetleg elvész a pénze. Isten nélkül, a valóban létező nélkül élve nem is lehet kijutni az aggódásból, mert éppen mi magunk töltjük be a szívünket lehetőleg jó, kínzó aggódásokkal, amikor nem akarjuk, hogy ott az lakjon, akinek tényleg ott a helye, mert a maga számára teremtett minket.
„Semmi felől ne aggódjatok, hanem imádságotokban és könyörgésetekben minden alkalommal hálaadással tárjátok fel kívánságaitokat az Istennek.” Ez azt jelenti, hogy az aggódás és az imádság ellentétes dolgok, kölcsönösen kizárják egymást. Ahol igazi imádság van, ott nincs szorongani való, mert Istentől való megnyugvás és békesség költözik a szívbe, ami minden értelmet felülhalad. Így látjuk ezt magánál Jézusnál: nagycsütörtök este véres verejtékkel tusakodik az utolsó órán, de aztán, amikor végére jár az imádságának, azt mondja a tanítványoknak, aludjatok immár és nyugodjatok. Most már nem kell virrasztanotok. És mert ő, a mi Megváltónk elérte ezt a pontot, a megbékélés pontját, hihetjük magunkról mi is, hogy nekünk is lehetséges elérni ezt a pontot. Azt az állapotot, ahol megbékél a szív. Aki én utánam akar jönni, vegye fel az ő keresztjét és kövessen engem – mondja Jézus. Az imádkozó ember megtalálja a békességet, amint megtalálja Istent. 
Járhatunk ezen az úton, mert valaki már végigment előttünk ezen. Jézusban nem csak mintát kapunk erre, hanem erőt is. Ő mondta nekünk azt, hogy örüljetek az Úrban mindenkor, ismét mondom, örüljetek. Ő biztatott minket arra is, hogy lehetünk szelídek, mert az Úr közel. Tőle és általa erősek lehetünk, mint Mózes, aki nagyon erős volt és mégis minden embernél szelídebb volt. Aggódásainkat is letehetjük, amint az imádság újra az lesz, ami lehet, aminek az imádságnak lennie kell. Ahogyan a költő mondja, számban nevednek jó íze van. Mert az igazán szívvel mondott imádság Isten békességét hozza nekünk, nem kevesebbet, azt a békességet, ami minden értelmet felülhalad.
És akkor megtanul az ember szorongás és aggódás nélkül élni, mert ő maga mondta: Semmi felől nem aggódjatok. Még ha nagy feladat előtt álltok is, még ha valaki élete felől vannak kétségeitek, mert nem tudni, meggyógyul-e vagy sem, még ha alagútban érzitek is magatokat, és nem látjátok a végén a fényt, akkor is: az ő békessége minden gondolatotok felett való, minden értelmet meghaladó békesség. Az én békességem adom néktek, nem úgy adom néktek, amint a világ adja. Ne nyugtalankodjon a ti szívetek, se ne féljen! Meg fogja őrizni szíveiteket és gondolataitokat a Krisztus Jézusban. Így legyen. Ámen.
Aggodalmaskodás
Az aggodalmaskodás azt jelenti, hogy valaki nem hiszi azt, hogy Jézus él, hogy ma is tud a mi életünkkel foglalkozni, hogy nagyon szeret minket és nagyon fontosak vagyunk neki, hiszen pont ezért jött el és halt meg értünk, helyettünk és miattunk. Aki pedig Jézusban bízik, annak a szívében ott van az a bizonyosság is, hogy akármilyen helyzetbe kerül az élete, abból a helyzetből egyedül a mindenható Isten tud kiutat és megoldást mutatni, adni. Csak az a baj, hogy mi sokszor nem vagyunk megelégedve Isten gondoskodásának a minőségével. A legtöbbször mást akarunk, vagy másra vágyunk, mint amit Isten ad.
Mire hívja fel itt Jézus a figyelmünket? Azt olvastuk, hogy semmi felől ne aggodalmaskodjatok. A semmi itt azt jelenti, hogy minden. Vagyis vagy mindent a mindenható Isten kezébe teszek, vagy pedig a napjaimat morzsolgatom és az aggodalmaskodás és a félelem különböző fajtái, módjai összeszorítják a szívemet és akár meg is nyomoríthatnak. 
Sok embernél látom azt, hogy szinte valósággal megbénítja az aggódás a múlt miatt, a jelen miatt, a jövője miatt, a gyerekei miatt, a testi egészsége miatt, a pénze miatt, az anyagi helyzete miatt és vég nélküli felsorolásban mondhatja el bárki, hogy mi miatt lehetséges aggódni. Jézus azt tanácsolja, parancsolja azoknak, akik már hisznek, hogy ne aggodalmaskodjatok a ti éltetek miatt, éltetek felől. És itt a megélhetés szót is használhatjuk. Hisszük-e mi azt igazán, hogy Isten kezében tatja a mi jelenünket, jövőnket? Azt mondja tehát Isten, hogy semmi felől ne aggódjatok. Engedjétek, hogy minden Isten mércéje alá kerüljön. Talán még a sokszor magunk által hívőnek nevezett életünk is. Egy-egy nehézség, baj, probléma idején derül ki az igazán, hogy valóban hit az, amit mi annak gondolunk? Isten mércéje szerint is megáll, vagy csak mi minősítjük magunkat hívő keresztyénnek? Mi biztosított jövőt szeretnénk a legtöbbször és önmagában ezt még nem kell elítélni senkinek. Az ember szeret biztonságban élni. Kérdés, hogy milyen áron teszi ezt? 
Egyfajta bizonytalanságban lebegnek életek. Sok ember a bizonytalanság elviselhetetlensége miatt vonja meg a bizalmát az Istentől, pedig akkor kéne még inkább bízni. Hogyha valaki, akkor az Isten az, aki lehetetlen helyzeteket is meg tud oldani. Ha mi bizalmatlanok vagyunk, és aggodalmaskodunk, akkor a pogányok mércéje szerint gondolkodunk - ezt mondja az ige. 
Hányan mennek el úgy orvosi vizsgálatra - és valahol ez is érthető -, hogy az indiánok azt mondják: ne mondj semmit a másikról, amíg nem jártál a cipőjében. Sok igazság van ebben is. Könnyű úgy bátorítani valakit, hogy ne félj, hát ez csak egy kis daganat, sokan túlélték már. Könnyen mondja ezt az ember addig, amíg azt a kis daganatot nem az ő szervezetében fedezik föl. De lehet az ilyen aggodalmaskodást is odatenni Isten kezébe és rábízni. Mert azt mondja, hogy ne aggódjatok a ti éltetek, egészségetek felől sem. Sem az étel, sem az ital, sem a ruha, sem a megélhetés, sem a munka kérdésében. 
Sokszor olyan aggódók vagyunk abban is, hogy mit mondanak az emberek a külsőnkre. Hogyan öltözünk, hogy nézünk ki? Ugyanilyen gondot fordítunk a belső, lelki tisztaságra is? Hogy nézünk ki az Isten előtt? Mi az, amivel megterheljük az életünket? Tetszik az neki? Kedves az neki? Az aggodalmaskodás is beszennyezheti az életünket, mert megvonjuk a bizalmunkat a mindenható Istentől, és így a pogányok szintjére süllyedünk. 
Az aggodalmaskodás a holnaptól való félelmet is jelenti. Aki azt gondolja, hogy ma mindene megvan, holnap már nem lesz meg, az nem bízik az Istenben. Ma erős Istenem van, mondja így, holnap meg nem lesz erős? Megrövidülnek az Istennek a karjai? Nem elég holnapra is az ereje? Hitetlenség ez a javából. 
Mi Isten gyógyszere az aggodalmaskodás ellen? Így folytatja itt Pál apostol, hogy ne aggódjatok, hanem imádkozzatok. Hálaadással tárjátok fel a ti kívánságaitokat az Isten előtt. Ezzel folytatjuk.

Az imádság
Mi Isten gyógyszere az aggodalmaskodás ellen? Az imádság. Az a megoldás, az a válasz az imádságra, hogy megmutatja Isten, hogy mit kell tenni és ez néha kemény munkát jelent. Az is imameghallgatás, hogy megértem, hogy mit kell csinálni. Nagyon nagy ajándék, ha így van ez. Nekünk kell bizonyos dolgokat megtenni. Régi jelmondat az a református egyházban, hogy imádkozzatok és dolgozzatok. A kettő együtt. Miközben imádkozom, tudok dolgozni, miközben dolgozom az imádkozás által, munka közben is lehet ugyanis imádkozni, megértem, hogy mi az Isten jó akarata. 
Aki aggodalmaskodik, az nem ér rá örülni, s az nem tud boldog lenni. Attól fél, hogy ami ma örömet okoz, azt holnap elveszi az Isten. Pedig Isten nem kifosztani akar, hanem sok mindent adni akar. Nem bízik Isten mindenhatóságában. Korlátlan és teljes hatalmába. Ezért az aggodalmaskodás ellenszere, gyógyszere az imádság és a hit. 
Mit mond itt Pál? Azt mondja, hogy kezdjétek úgy, hogy hálát adtok. Hálaadással tárjátok föl. Mikor volt az utoljára, hogy felsoroltuk Istennek, hálaadással megköszönve mindazt, amit adott, amit nyújtott, amit megkaptunk? Vagy beszélünk neki hálaadással utána azokról a kérdésekről, ami nyomaszt minket, ami bánt, ami kérdés, hogy hogyan lesz tovább, ami igazán súlyosan megterhel. Az imádság az beszélgetés a mindenható Istennel. Én beszélek hozzá, és aztán Ő válaszol olyan módon, hogy majd azt meg fogom érteni. Hálaadással kezdjük. Kérni nem nehéz. Kérni mindenki tud. Még azt sem mindig jól, de legalább a kéréseinket megpróbáljuk megfogalmazni. 
A mai napon adtunk-e hálát Istennek például azért, hogy fel tudtunk kelni? Egyszerű dolog, de nem ment ma sem mindenkinek. Lustaság miatt, betegség miatt, félelem miatt. Hányan ma sem tudtak felkelni az ágyukból. Milyen nagy ajándék az, hogy fölkeltünk, ma is reggelizhettünk. Számtalan családban nem volt mit enni ma sem. Vajon megköszöntük-e, hogy ma is volt az asztalon mit enni? És ma is lesz ebéd, és lesz vacsora is, és sokan turkálnak az ételben és megy a szemétbe. Adjunk hálát azért, mert Isten gondviselő Isten, s megadja mindazt, amire szükségünk van. 
Ha valaki hálaadással kezdi, akkor az valójában hitvallás. Ha valaki tud és akar hálát adni az Istennek, az megvallja azt, hogy Isten mindenható Isten, és eddig is Ő gondoskodott róla, és a családjáról is, akár munka által. Aki hálát ad, az megvallja, hogy igaz és hűséges az Isten. Megtartja a szavát, s megadja azt, amit megígért. Szavahihető és megbízható. Aki hálaadással fordul Isten felé, az megemlékezik Isten jótéteményéről, és az imameghallgatásokról is. Van, aki - ahogy azt nem régen valaki mondta - Istent csak foglalkoztatni akarja. Szörnyű szó ez, de így hangzott el. Foglalkoztatni az Istent. Azért van, hogy meghallgassa, amit kérek. Csak hát Isten nem étel- vagy italautomata. Bedobjuk az adományt, s aztán kijön az imádság meghallgatása. Aki így gondolkodik, az nem tudom, milyen Istenben hisz, de nem a Biblia Istenében, az bizonyos. Legfőbb bajunk az, hogy nagy a fantáziánk, az igényeink is. Csak az emlékezetünk kicsiny és rossz. Elfelejtjük, hogy mennyi jót tett velünk a mindenható Isten. 
Mi nem szeretjük megköszönni az Ő ajándékait. Hányszor kell a gyerekeknek elmondani, hogy megköszönted? Elveszi meg elfogadja, de nem köszöni meg. Nem véletlenül mondja azt Jézus, amikor a tíz leprást meggyógyítja, s abból kilenc nem megy vissza megköszönni, csak egy valaki. Azt mondja, hogy hol van a másik kilenc? Ők nem gyógyultak meg? 
Mikor volt az utoljára, hogy hálát adtunk, megemlékeztünk Isten jótéteményeiről? Sokszor elfelejtjük, hogy megadott valamit, csak arra emlékezünk, hogy mit nem kaptunk meg tőle. 
A vele való imaközösségben sok kérés és kívánság lehet, hogy kihull a rostán. Nem adja meg Isten, vagy nem úgy adja meg, ahogy kértük. De mit mond itt? Azt mondja, hogy az Isten békessége, amely minden értelmet felülhalad, meg fogja őrizni szíveteket és gondolataitokat a Krisztus Jézusban. Akkor is, ha nem teljesül a kérés, amit föltártunk, meg a kívánság, de ad valamit ahelyett, amit esetleg nem kaptunk meg. Mit? Azt mondja, hogy az Isten békessége. Adja az Isten az Ő békességét, amely minden értelmet felülhalad. 
Dávid szívében ez a békesség volt. Imádkozott azért, hadd építse fel a templomot Istennek. Csodálatos cél. Megegyezhet Isten akaratával, és Isten azt mondja, hogy nem. Túl sok vér tapad a kezedhez, Dávid. Majd a fiad, Salamon. S akkor Dávid nem elkeseredik, nem lázad az Istennel szemben, hanem azt mondja: Uram, köszönöm a békességet, amit adtál. Imádkozik és összegyűjti az építőanyago, és dolgozik. Összegyűjti az építőanyagot Salamonnak. Kiszámolja pontosan, hogy legyen mivel elkezdeni a templomépítést majd később. 
Hogy is volt? A fölfelé néző ember kaphat valamit az Istentől. Az képes elfogadni bármit. Aki hisz és bízik Istenben, azaz életének belső rendezettségét kapja. Annak rend lesz az életében. El tud igazodni a világ zűrzavaros dolgaiban is. Az aggodalmaskodó ember mindig belső rendezetlenségben él. Az Istentől kapott békesség belső lelki rendet teremt. 
Teljes életet is jelenthet, mert ott van a békesség a szívében. Békességgel fogadja el mindazt, amit az Isten ad, vagy éppen nem ad meg. Ebből pedig hihetetlen erő származik. Annyira nincs ez meg a világban. Annyira irigylik az igazán hívő keresztyéneket ezért, hogy honnan van ez a békesség, ez az erő, ez a józanság és ez a tisztaság? 
Az imádkozó ember várja az Isten válaszát. Ajándék az, hogy megadja, amit kért, s ajándék az is, hogy kapja az Isten békességét. Mert az Isten békessége maga Jézus Krisztus. A vele való szeretetközösséget kapja az, aki hozzá fordul. Bármikor elkezdhetjük az aggodalmaskodás helyett az imádságot. 
Jézus azt mondja, hogy ne aggodalmaskodjatok, hanem hálaadással tárjátok fel a ti kívánságaitokat az Isten előtt. És ha mást nem, az Isten békességét kapjátok. Az elég mindenre. De azt is mondja, ha valamit az Ő akarata szerint kértünk, már megkaptuk. S ott a nyelvtani szerkezetben befejezett múlt van. Ha valamit az Ő akarata szerint kértünk, már megkaptuk. Még nem látjuk, de már megkaptuk.
Hálaadással feltárni a kívánságokat. Isten az Ő szabad döntése szerint megadja, vagy pedig nem, amit kértünk. De a vele való közösség sokkal többet jelent ennél. Mást jelent ennél. Azt jelenti, hogy ott lesz az Isten békessége a szívében. Ne aggodalmaskodjatok, hanem imádkozzatok! Ámen.
Örüljetek!
Megállapíthatjuk, hogy cseppet sem könnyű mindig örülnie az embernek, sőt vannak pillanatok, amikor ez gyakorlatilag egészen lehetetlen is. Vajon lehet-e örülni, amikor valaki beteg lesz a családban és kórházba kerül, lehet-e örülni az embernek, ha feladatai, amik rá várnak, meghaladják erejét és bölcsességét, lehet-e örülni olyankor, amikor kudarc és szégyen éri az embert? Nyilvánvaló, hogy nagyon is sok olyan helyzet van az életben, amikor mindent könnyebb, mint sem örülni és ezek az élethelyzetek éppen úgy meggyötrik a keresztyén embert, mint bárki mást.
Hangzik az ige, hogy “mindenkor örüljetek” és bár jó hallani ezt a bíztatást, néha az lenne az ember legtermészetesebb válasza, hogy most, most Uram, ne haragudj rám, de nem tudok örülni! Nem tudok örülni, mert éppen most a szívem tele van kétellyel és szorongással, most nem tudom, hogy fogok úrrá lenni a rám váró küzdelmeken, most legszívesebben elbújnék minden ember elől, és talán te előled is, Uram, és ezek miatt öröm most egy morzsányi sincs a lelkemben.
Bizony, sokszor van ilyen az ember életében. Nincs öröm a világ dolgaiban, mert hiszen valóban olyan kíméletlen harc folyik az érvényesülésért, a befolyásért, a pénzért és a hatalomért, hogy mindent szabad lassanként, semmi sem megengedhetetlen, és a legtöbb jó ízlésű ember inkább visszahúzódik ezektől az úgynevezett piszkos dolgoktól, amitől persze a világ dolgai általában nem lesznek jobbak, hanem inkább csak még piszkosabbak. De hát valóban nem túl sok öröme lehet az embernek, amint elnézi a világ dolgait.
Aztán az emberek! Hát nem mindenki a maga pecsenyéjét sütögeti, nem mindenki a maga egy személyes üdve után lohol, mint is Péter a Lagerlöf-novellában, amikor lefejti kezéről-lábáról a rá kapaszkodókat, nehogy azok őt is lehúzzák, addig, míg végül senki nem kapaszkodik már rá, és akkor ő is visszahull a mennyből, pedig a kegyelem már majdnem addig felemelte. Igen, mennyi önmagáért élő ember, akinek nincs szolgálata, sehol nem számíthatnak rá, mennyi önzés és mennyi hiúság mindenhol! Emberek feláldozzák családjukat, gyermekeiket romantikus illúziókért, elüldözik egymást az otthonból, amit együtt hoztak létre, munkájukat csak addig végzik rendesen, amíg ellenőrzik őket - és folytathatnánk, mi mindenre képesek vagyunk, mi emberek! Valóban nem túl sok okunk van az örömre, ha az embereket elnézzük.
És még magunk felől sem büszkélkedhetünk, hiszen mi ismerjük igazán közelről a saját dolgainkat, azt, hogy hány fedélzete is van az énünk hajójának, hogyan beszélünk az emberekről szemtől-szembe és hogyan a hátuk mögött, mi mindent megengedhetőnek tartunk magunknak, amit zokon veszünk másoktól, és folytathatnánk itt is a sort még sokáig - mi örömünk lehetne abból, ha magunkra nézünk? Igen, valóban így áll a dolog, nehéz igent mondani az ige felhívására, hogy “mindenkor örüljünk”, mert ha a világra vagy az emberekre nézünk, és még akkor is, ha saját magunkra nézünk, bizony, sok minden másra van inkább okunk, mint sem arra, hogy örüljünk: leggyakrabban inkább kiábrándulásra, csalódottságra vagy éppen szégyenre. Ámen.
Felhívás az örömre
Nem reménytelen dolog ez a felhívás: örüljetek! Mindenek előtt, azt mondhatjuk, hogy éppen azért fontos ezzel az igei üzenettel foglalkoznunk, mert valóban annyi okunk van a világban, az emberekben és még önmagunkban is arra, hogy ne legyen örömünk. Ahogy az ige egy másik helyen mondja, a „világosság a sötétségben fénylik” igazán, vagyis éppen egy örömtelen világban, éppen egy sok megrontott örömtől keserű világban van jelentősége annak a gondolatnak, hogy Isten akarata velünk, teremtményeivel - a szeretet után - éppen az öröm!
De hát miért van olyan kevés igazi öröm az emberekben? Miért igaz olyan mélységesen a 90. Zsoltár megállapítása, hogy “az ember élete hetven, vagy ha feljebb, nyolcvan esztendő, és nagyobb részük nyomorúság és fáradtság, amely gyorsan tovatűnik, mint ha repülnénk”? Miért van olyan sok neurotikus ember, hogy a lélektan nyelvét használjuk, aki akkor sem képes az örömre és boldogságra, ha minden oka megvolna is rá? Minden valószínűség szerint azért, mert az öröm valami belső dolog kisugárzása. Történni kell az emberben valaminek, és ha ez megtörténik, akkor van öröm, van kisugárzás kifelé, ha pedig nem történik, akkor nincs minek sugároznia kifelé.
Az utóbbi egy évtizedben sokat beszélünk a Marsról. A csillagászok megállapították, hogy ez a bolygó geológiai szempontból teljesen inaktív, mozdulatlan, kihűlt égitest, nincsenek működő vulkánok rajta, nincsenek földrengései, kontinens-vándorlásai, mint a Földön és ha volt is rajta víz, most már nincsen. Vasoxid borítja a felszínét, vagyis rozsda, ettől vörös a napról visszavert fénye, ami azonban egyáltalán nem is látszik már komolyabb távolságról, hiszen semmi saját fénye nincsen ennek a bolygónak. Ugyanakkor, ha felnézünk az égre, számtalan olyan, sokkal távolabbi csillagot látunk, amelyben nagyon is történik valami, zajlik az élet, szinte forr a belsejük, hatalmas magfúziós erőműként működnek, még élnek, még nem hűltek ki, és ezek aztán nagy távolságra is ellátszanak, mert van saját fényük. Azt hiszem, az olyan ember, akiben történik valami fontos belül, maga is az öröm sugarait bocsátja kifelé.
Ilyen szempontból valóban furcsa képződmény a neurotikus keresztyén, aki annyira el van foglalva a maga megoldatlan belső problémáival, hogy kifelé nem már jut belőle öröm, sugár senkire. Szinte megkötözik a gondjai, vagy a rossz lelkiismerete, vagy az elérhetetlen álmok, amiket kerget és amiktől nem tud megszabadulni - tulajdonképpen mindegy, micsoda. Egy biztos, ha történik is benne valami, akkor az nem az, aminek öröm lenne a kisugárzása. Hiányzik az energizáltság, a feltöltődöttség, hiányzik az életnek az a többlete, amiből jutna másoknak is. Mert azt nyilván mindnyájan tapasztaltuk, hogy a kedves, mosolygós ember közelében lenni már önmagában fél gyógyulás, ha lelki bajunk volna, és viszont rossz kedvű, haragos, ellenséges lelkületű emberek bennünk is rosszabb állapotokat teremtenek, lehúznak minket. Ne feledjük el, hogy mi is pontosan úgy hatunk másokra a bennünk lévő állapottal, ahogyan mások hatnak miránk, tehát nem mindegy, hogy milyen állapotokat engedünk meg magunknak, vagy éppen milyen állapotokat ápolgatunk magunkban! Felelősek vagyunk azért, amit magunkban hordozunk, és amivel - akarva vagy nem akarva - elárasztjuk, átitatjuk egymás lelkét. Ámen.
Szívbéli találkozás
De hát mi az a belső esemény, ami bizonyosan örömmé válik kifelé? Az Úrral való szívbéli találkozás. Ez az esemény az, amiről az evangélium úgy beszél, hogy az elveszettnek hitt századik juh megtalálása, vagy az elgurult drachma meglelése - tehát az elveszettnek hitt igazi élet újra felfedezése. Az igazi, isteni élet minden ember életében elveszett, amit úgy kell újra felfedezni. Ez mindig nagy örömmel jár, emlékezzünk csak Fülöp és az etióp kincstárnok találkozására, ahol az egyik át tudta adni, a másik át tudta venni a Krisztusban való, új életet, és mind a ketten tovább mentek a maguk útján örömmel. Zákeus is asztalt terített a megtérése napján sok embernek, és még a mennyben is öröm, sőt, “nagyobb öröm” van egyetlen megtérő felett, mint kilencvenkilenc igazon. Földi életünk semmi máshoz nem hasonlítható öröme az Úrral való találkozás. Ez még akkor is igaz, ha ez a találkozás esetleg nem a mi jószántunkból, hanem kényszerű körülmények között történik, ahogyan azt Babits leírja a Jónás könyvében:
„Bezároltattál, Uram, engem!
Sarak aljába, sötétségbe tettél,
ragyogó szemed elől elvetettél.
Mindazonáltal szemeim vak odva
nem szűnik meg nézni te szent templomodra.
Sóvár tekintetem nyilát kilőttem,
s a feketeség meghasadt előttem.
Éber figyelmem erős lett a hitben,
akár hogy elrejtőzöl, látlak, Isten!
Rejteztem én is elüled, hiába!
Utánam jöttél tenger viharába.
Engedetlen szolgádat meggyötörted,
magányos gőgöm szarvait letörted.
De mennél csúfabb mélybe hull le szolgád,
annál világosabb előtte orcád.
Most már tudom, hogy nincs mód futni tőled,
s ki nem akar szenvedni, kétszer szenved.
De te se futhatsz, Isten, énelőlem,
habár e halban sós hús lett belőlem.”
Talán nem kell megvárni az embernek, amíg “e halban sós hús lesz belőle” - hiszen annyi alkalmat készít nekünk Isten arra, hogy vele szépen nyugodtan, behajtott ajtajú belső szobánkban megbeszéljük életünk dolgait! Ott születnek a legjobb dolgok, a csöndes magányban, a valódi áhítatban. Ott lesz az elveszett emberből újra megtalált ember, az elrontottnak hitt életből újra értékes élet, a hiányzó drachmából örömet jelentő kincs. És akkor lehet hívni a szomszédokat, lesz megint közünk egymáshoz, épül a közösség és lesz talán a széthullott országból is újra egészséges szövetű, organikus összetartozású nemzet.
Akik így örülnek, azok az Úrban örülnek, a vele való találkozásnak örülnek. Ez a találkozás ma is lehetséges, minden embernek lehetséges, hiszen éppen ő hív bennünket erre, amikor ezt üzeni nekünk: Örüljetek az Úrban, mindenkor, ismét mondom, örüljetek!
ÁMEN

A Bodajki füzetek eddig megjelent számai:

„Azt pedig tudjuk, hogy akik Istent szeretik, azoknak minden javukra szolgál” - Róm 8,28

Az imádkozás iskolája – Mi Atyánkról

Örüljetek! – Fil 4,4-7

A füzet kereskedelmi forgalomba nem kerül! Köszönjük azoknak a segítséget, akik a megvalósulásához az anyagi hátteret biztosították.
	Istennek hála, hogy Önhöz is eljutott a Magasságos igéje. Atyánk áldását kérjük életére, hogy a mindennapjaiban nyilvánvalóvá váljon az ige fénye.
	Amennyiben teheti, kérjük, hívja föl mások figyelmét is a füzetre.

Kapcsolat, információ:

www.bodajkirefegyhaz.multiply.com
bodajkireformatus@gmail.com
22/410-819
70/37-49-169