Ezoterika, ezotéria vagy ezoterikus tanok
	A szó „a titkos tanokra használt kifejezés, amelyet csak egy csoport beavatottjai számára ismeretesek, rejtélyes, okkult, rejtett”, szemben az ún. exoterikus tanokkal (Nevill Drury: A miszticizmus és az ezoterikus tanok lexikona, 80. oldal).
	Az ezotéria világába sorolható számos olyan irányzat, amely korunk tudományos világképébe nem illeszkedik bele, a világot, annak működését és részeit tudományostól eltérő szempontból (vagy a dolgokat összefüggéseiben) vizsgálja.
	A kifejezés a görög εσωτερική, esoterikós („belső”) szóból ered, ami ezen tanok követőire, a „belső körre” utal, azokra, akik felismerni voltak képesek a tanok összefüggéseit, szemben a „külső körrel” (exoteros), ami a közönséges embereket jelölte.
	A szó főnévi formája (ezotéria) a görög ezoterikosz (latinos ezoterikus) melléknévnek formája, melynek jelentése: belső, benső (ezo=befelé). Bővebb értelemben a lélek belseje felé irányuló utazást, szűkebb értelemben pedig csak a beavatottak számára elérhető misztikus tudást jelent.
	A szót a történelem folyamán is és napjainkban is számos eltérő módon alkalmazták, alkalmazzuk, hol tágabb körben általában bármilyen titkos tanokra, hol csak az okkult tanokra.
	Az ezotéria az emberiséggel egyidős jelenség, mivel az ember, mint spirituális lény az idők kezdete óta választ keres élete nagy kérdéseire. Mégis, beszélhetünk az ezotéria újrafelfedezéséről, a körülbelül az 1960-as évektől kibontakozó New Age (Új Korszak) mozgalom keretében. Ennek lényege, hogy a kétezer éve tartó, Jézus megjelenésével kezdődött Halak-világkorszakot felváltja az új, a Vízöntő érája.

Ezoterikus tanok, irányzatok, tevékenységek
Egy nem kizárólagos lista az ezoterikus tanokról, vagy olyan tanokról, amik az ezoterikára építenek (inkább a teljesség igénye nélkül összerakott ismertetőt fogunk hallani, hogy időben hazaérjünk; higgyük el: sokat lehetne róla beszélni):
Okkultizmus:
	Az okkult szó jelentése: rejtett. Az okkultizmus ennek megfelelően rejtett dolgokkal foglalkozik. Ez alatt olyan tudást, tanokat értünk, melyek el vannak zárva a természetes emberi megismerés elől és Isten sem nyilatkoztatta ki őket az embereknek. Az okkult szóval olyan istenellenes ill. Isten által megtiltott természetfölötti jelenségeket jelölünk, amelyekkel az ember megpróbálja kitágítani öt érzékének határait a tudás és a hatalom irányában, amelyek megfordítva azonban az ő egzisztenciáját is befolyásolják és meghatározhatják.
	Már ebből látszik, hogy az okkultizmus és a keresztyénség nem fér össze egymással. A keresztyénség szerint ugyanis Isten megadta a képességet és a hatalmat, hogy az Õ terveinek megfelelően megismerjük és birtokba vegyük a világot. Szerető Atyánk mindent megadott nekünk, ami hasznunkra válik: szép és megismerhető világegyetembe helyezett minket, adott megismerőképességet, logikát, emlékezetet, hogy feltárhassuk titkait. A nem anyagi dolgokkal kapcsolatosan pedig egyrészről lelket lehelt az emberbe, a saját képére alakított minket, így az ember nemcsak testből áll, hanem van lelke is, mely nem mulandó és amely képes felfogni a szellemi dolgokat. Miután az ősbűn eltávolított minket Istentől, kinyilatkoztatásban közölt mindent az emberekkel, amit fontosnak tartott, hogy tudjuk. „Sokszor és sokféleképpen szólt Isten az atyákhoz a próféták által, ezekben a végső időkben a Fiú által szólt hozzánk” (Zsid 1,1-2). A Szentlélek pünkösdkor az egész egyházra kiáradt és azóta vezeti azon emberek életét, akik rábízzák magukat. Van tehát személyes tanácsadónk is, aki vezet, eszünkbe juttat mindent, ami fontos, és akihez bizalommal, bármikor fordulhatunk. 
	Az okkultizmus ezzel szemben nem a természetes emberi megismerés eszközeit használja és nem is Istenhez, az ő Szentlelkéhez fordul kérdéseivel, hanem mindenféle más irányba. Tipikus példa erre a spiritizmus vagy szellemidézés: rejtett dolgokat különféle szellemektől igyekeznek megtudni az ezzel foglalkozó emberek. Elgondolkoztató, vajon milyen szellemlények szólnak ekkor a „médiumhoz'”? Tudjuk ugyanis, hogy a megidézett szellemek rosszak. Jó-e, ha megtudunk olyan dolgokat, melyeknek megismeréséhez Isten nem adott képességet és nem is nyilatkoztatja ki nekünk? Nem lehet, hogy Istennek, szerető Atyánknak alapos oka van arra, hogy elrejt előlünk bizonyos dolgokat? Vagy némely rejtett dolgot nem is Ő rejtett el előlünk, hanem csapdának tette oda valaki, hogy a túl kíváncsian kutakodó ember rátaláljon? (Nemsokára lesz még a szellemidézésről.)
A Szentírás véleménye az okkultizmusról:
A mózesi törvények a leghatározottabban tiltottak minden okkult praktikát: „Ha bemégy arra a földre, amelyet Istened, az Úr ad neked, ne tanuld el azokat az utálatos dolgokat, amelyeket azok a népek művelnek. Ne legyen köztetek olyan, aki a fiát vagy leányát áldozatul elégeti, ne legyen varázslást űző, se jelmagyarázó, kuruzsló vagy igéző! Ne legyen átokmondó, se szellemidéző, se jövendőmondó, se halottaktól tudakozódó. Mert utálatos az Úr előtt mindaz, aki ilyet cselekszik. Ezek miatt az utálatos dolgok miatt űzi ki előled ezeket is Istened, az Úr. Légy feddhetetlen Istened, az Úr előtt! Mert ezek a nemzetek, amelyeket elűzöl, jelmagyarázókra és varázslókra hallgatnak, de neked nem engedi azt meg Istened, az Úr” (5Móz 18,9-15).
	Világos tehát: Isten prófétáira kell hallgatni, mert az a hiteles. Minden jövendőmondás, bűbájosság, szellem- és halottidézés és varázslás a leghatározottabban tilos.
Álljon itt egy példa az Újszövetségből is: miután Jézusban nem hívő emberek pórul jártak, mert ördögöt próbáltak űzni Jézus nevét mágikus varázsszóként használva, a következők történtek: „Tudomására jutott ez minden Efezusban lakó zsidónak és görögnek, úgyhogy félelem szállta meg mindnyájukat, és magasztalták az Úr Jézus nevét. A hívők közül is sokan eljöttek, megvallották és elbeszélték ilyenféle mesterkedéseiket. Azok közül sokan, akik a varázslást űzték, összehordták könyveiket, és mindenki szeme láttára elégették. Mikor kiszámították a könyvek értékét, ötvenezer ezüstpénzre becsülték. Így az Úr ereje által az ige hatalmasan terjedt és megerősödött” ApCsel 19,17-20.
	A bűbájosok könyveinek elégetése, az okkult mesterkedések elvetése volt az egyik fontos induló mozzanat Efezus megtérésében. Ha a mai, templomba járó emberek elégetnék okkult könyveiket (horoszkópok, spiritiszta könyvek, agykontroll- és hasonló tanok könyveit), vagy még inkább meg se vennék őket, hanem a rájuk szánt pénzt, időt és belső odafordulást Isten és az embertársak irányába fordítanák, hatalmas fellendülés következne be a hitéletben. 
	Az okkult dolgok még akkor sem férnek össze a keresztyénséggel, ha látszólag azt támogatják. Ezt példázza a következő bibliai rész: „Történt pedig egyszer, hogy amikor az imádkozás helyére mentünk, egy szolgálóleány jött velünk szembe, akiben jövendőmondó lélek volt, és jóslásával nagy hasznot hajtott gazdáinak. Követte Pált és minket, és így kiáltozott: „Ezek az emberek a Magasságos Isten szolgái, akik az üdvösség útját hirdetik nektek!” Ezt több napon át is művelte. Pált azonban bosszantotta ez. Ezért megfordult, és ezt mondta a léleknek: „Parancsolom neked Jézus Krisztus nevében, hogy menj ki belőle!” És az még abban az órában kiment belőle.” (ApCsel 16,16-18).
	Miért tette ezt Pál? Hiszen igazat mondott a jós szellemtől megszállt lány. Az alapvető ok, hogy az okkultizmus és a keresztyénség semmiképp nem keverhető, konkrét érvek pedig a következők lehetnek. Ha Pál hagyja, hogy egy megszállott dicsérje őket, az zavart kelthet az emberekben. Egyrészt, az okkult dolgokat elvetők azt hihetnék, hogy „Ez a Pál is csak egy újfajta varázsló, hisz ez a közismert jósnő is támogatja, anélkül, hogy megváltozna”. Az okkultizmussal megfertőzött emberek viszont igazolva látnák magukat, hogy jó dolog jövendőmondással foglalkozni. A jövendőmondó pedig beférkőzhetne a keresztyének közé, ahol azután már nem feltétlen mondana igazat és zavart kelthetne belülről.
	A Sátán igaz állításokkal is dolgozik néha. Egyrészt van úgy, hogy egy igazság nyilvánosságra hozatalának még nem jött el az ideje, pillanatnyilag csak zavart keltene. Ilyen eseteket többször említ az evangélium, amikor Jézus nem engedi, hogy az általa kiűzött gonosz lelkek elmondhassák, hogy Ő Isten fia. (Pl. Lk 4,41). Másrészt az igaz állításokkal csak behízelegni akarja magát a Gonosz, hogy azután végrehajthassa romboló szándékát. Ezért semmit nem jelent, hogy egy-egy jóslat beválik, egy-egy megidézett szellem igazat mond. Hazudni, félrevezetni majd csak akkor fog, ha már megbíznak benne.
	A Szentírás állásfoglalása egyértelmű: valaki vagy keresztyén vagy gyakorolja az okkult dolgokat. Választani kell, középút nincs. 
Babona:
	A babona lényege az, hogy valójában össze nem függő dolgok között rejtett összefüggést tételez fel. Például:
- Ha fekete macska megy át előttünk az úton, szerencsétlenségünk lesz. 
- Ha hullócsillagot látunk és kívánunk valamit, de nem mondjuk el senkinek, az beteljesedik.
- Ha valaki csuklik, azt emlegetik.
- Ha megrozsdásodik egy kés, akkor valaki meghal a családban.
	Ezen dolgok közt semmilyen kapcsolat nem igazolható sem természettudományosan, sem az isteni kinyilatkoztatásból. Nem mellékes, hogy a józan észnek is ellene mondanak és ha komolyan belegondolunk, inkább nevetnünk kell rajtuk.
	Miért veszélyesek akkor, ha teljesen alaptalanok? Egyrészt minden hamis dolog legalább annyiban veszélyes, hogy elvonja a figyelmet a lényegestől. Ez a babona esetében azt jelentheti, hogy egy babonás ember ahelyett, hogy Istentől kérne segítséget, inkább négylevelű lóherét keres, vagy más butasággal tölti idejét és ha sikerül, amit tervezett, nem Istennek ad hálát, hanem annak, hogy betartotta a babona által adott tanácsokat. Másrészről viszont ezek szép lassan beleivódhatnak az ember tudatába és ott gátlásokat alakíthatnak ki, vagy önbeteljesítő jóslattá válhatnak. 
	Egyszerű példa erre: egy ember előtt, aki a babonát nem veti el határozottan, fekete macska megy át az úton munkába menet. Egész nap többször eszébe jut az eset és már várja, hogy mikor jön a szerencsétlenség. Ezzel önbizalma meggyengül, figyelme megoszlik és valójában ez lehet a szerencsétlenség oka. (Kissé komolytalan, ehhez hasonló példa: a kiborult só biztosan veszekedést jelez előre, mert össze fognak veszni az emberek, hogy miért borult ki a só és ki takarítsa fel. De ez nem rejtett összefüggés, hanem nyilvánvaló.)
	Fontos megjegyezni, hogy még szent dolgokból is válhat babona, ha nem a valódi összefüggéseiben kezeljük. Erről így ír a a katolikus katekizmus: A babona a vallásos érzék és a vallásos gyakorlatok eltévelyedése. Érintheti az igaz Istennek nyújtott kultuszt is, amikor például mágikus jelentőséget tulajdonítanak egyébként törvényes és szükséges gyakorlatoknak. Az imádságok vagy a szentségi jelek hatását egyedül anyagi összetevőjükhöz kötni az általuk igényelt belső készültségektől függetlenül, babonába süllyedést jelent.
	A babona fő ismertetőjele ilyenkor is a rejtett összefüggések megléte, azaz mágikus jelentőség tulajdonítása bizonyos gyakorlatoknak. Ha azt hiszem, hogy cselekedeteim automatikusan kiváltanak bizonyos hatást, de az a hatás sem természettudományosan, sem az isteni kinyilatkoztatásból nem ismerhető meg, akkor babonában hiszek.
Szellemidézés, spiritizmus:
	A szellemidézéssel foglalkozó emberek azt állítják: bizonyos gyakorlatok elvégzésével a szellemvilág egyes tagjait tudják megkérdezni és ez által jutnak számukra fontos információkhoz pl. a jövőre vonatkozóan.
	Az elvégzendő gyakorlatok igen sokfélék lehetnek. Egy részük különféle segédeszközöket használ, melyeket gondosan kell elkészíteni és kezelni. Ilyen lehet pl. egy megfelelő asztal, melyre a résztvevők kezüket helyezik és az asztal bizonyos billegése által jönnek az üzenetek (asztaltáncoltatás) vagy egy inga, melynek lengései jeleznek valamit. Közös ezekben az eszközökben, hogy mindegyiket igen kis erők mozgásra bírják, így egyrészt fennállhat a csalás (akár a nem tudatos önámítás) lehetősége is, de inkább azért van szükség ezekre az eszközökre, mert csatornát teremtenek a szellemi és az anyagvilág között: a szellemi lény kis hatását erősítik fel jól érzékelhető szintre. Normál körülmények között ugyanis a szellemi lények egyáltalán nem, vagy csak nagyon kismértékben hatnak az anyagra, de ha pl. egy billegő asztal körüli emberek szellemileg kitárulkoznak, az ő kézremegésük kicsi befolyásolásával már billegésre késztethető az asztal és így jól felismerhetőek lesznek az üzenetek. Maguk az emberek esetleg észre sem veszik, hogy valójában az ő kezük okozza a mozgást, mert amikor várakozó lelkülettel odaültek az asztalhoz és elfogadták, hogy itt szellemek fognak válaszolni nekik, kaput nyitottak arra, hogy őket a szellemvilág befolyása alá vonja és kezük remegését már nem az ő tudatuk vezérli. Ilyenkor döbbenten (és sajnos örömmel) tapasztalják, hogy „Mozog az asztal, pedig nem is mi mozgatjuk!”
	Természetesen nem állítjuk, hogy minden esetben biztosan ez történik, de annyi bizonyos: a kis erőhatásra elmozduló tárgyak szinte minden esetben szükségesek a kezdő spiritisztáknak, mert másképp nem hat rájuk a szellemvilág. A csalásokat leszámítva erre nyilván azért van szükség, mert másképp észrevehetetlen lenne a szellemlények hatása. 
	A haladó szellemidézőknél, médiumoknál más a helyzet. Nekik már nincs feltétlen szükségük segédeszközre, legfeljebb az összejövetel (szeánsz) elején, hogy ráhangolódjanak a szellemvilágra. Ez a ráhangolódás is sokféleképp történhet: lehet az előbb említett asztaltáncoltatás, varázsszavak elmondása, zene vagy fényhatások megtapasztalása, kábítószerfogyasztás, rituális tánc (pl. a sámánoknál). A ráhangolódás után a médium közvetlen csatornája, szócsöve lesz valakinek, aki válaszolgat a szellemvilágból. Ezek a válaszok lehetnek szóbeliek, ekkor a médiummal közvetlenül lehet beszélgetni és ő a szellem nevében válaszolgat, de lehetnek egyéb jelenségek is, mint pl. csak egy adott médium jelenlétében jelentkező kopogó hang. Az is előfordul, hogy a médium ún. automatikus írással rögzíti a szellemvilágból érkező üzeneteket, azaz csak írja, amit diktálnak neki, sokszor félig öntudatlan állapotban, azaz írás közben maga sem tudja mit ír, csak ha utólag elolvassa.
	Megjegyzendő, hogy a médiumok estében komolyan fennáll a tudatos csalás lehetősége, mivel sok pénzhez juthatnak produkciójukkal. A médiumok nagy része azonban azt vallja: valóban a szellemvilággal áll kapcsolatban és bizonyos esetekben olyan információkat mondanak el, melyeket emberi ésszel nem tudhattak meg sehonnan sem. (Elveszett tárgyak helye, jövőbeli események, stb.) A keresztyénség álláspontja az, hogy lehetséges szellemlényekkel felvenni a kapcsolatot, de ez nem megengedett.
	A spiritizmus hívei megkísérelnek keresztyénnek tűnő elemeket is belevinni tanításukba, például szeretik megemlíteni, hogy a Szentírásban is le van írva egy konkrét halottidézési eset. Ez azonban csak zavarkeltés. Valóban található egy ilyen rész a Szentírásban, méghozzá Sámuel első könyvének 28. fejezetében, de ha elolvassuk ezt, csak megerősödik bennünk, hogy nincs értelme halottidézéséhez fordulni. Hiszen ki fordul itt ehhez az eszközhöz? Az a Saul, akit Isten a választott nép első királyává tett, de bűnei eltávolították Istentől. Amíg Istennek tetsző módon élt, bátran legyőzte az ellenséges seregeket még nagy túlerejüktől sem ijedt meg, most azonban rettegve vár egy csatát. Mivel az Úr, akinek korábban nem fogadta meg szavát, nem segít neki tanáccsal, halottidézőhöz fordul. A szeánszon kapott hír igaznak bizonyul, de Saul nem ér vele semmit, csak félelme fokozódik és másnap meg is hal a csatában. Íme, a tipikus példa: a rossz lelkiismeretű ember, aki fél a jövőtől és elégedetlen azzal, amit az Úrtól kap, a spiritizmushoz fordul segítségért, de csak rettegése nő és Istentől elszakadt állapotban fejezi be életét másnap.
	Másik zavarkeltési mód, hogy némelyek azt állítják: ők nem idéznek meg gonosz szellemeket, csak jókat, sőt, halott szenteket vagy egyenesen Jézust. Ekkor hivatkozni szoktak arra is, hogy Jézus egyszer Mózessel és Illéssel beszélgetett (Mt 17,1-8), vagy a keresztyénség kétezer éve alatt számtalanszor bekövetkezett jelenésekre, amikor Jézus, szűz Mária vagy más szentek jelentek meg valakinek és hiteles információkat adtak át. Elég azonban megnézni a megidézés és jelenés szavak közti különbséget, hogy lássuk: nem azonos dologról van szó. A megidézésekor az ember, a médium a cselekvő fél, aki kezdeményezi a kapcsolatot, a jelenéskor pedig a megjelenő személy kezdeményez. Nem fogadhatjuk el, hogy Jézust vagy valamelyik szentet bizonyos gyakorlatok elvégzésével elő lehet rángatni, kényszeríteni lehet a megjelenésre. A Szentírás több helyen biztat arra, hogy kérdéseinkkel és kéréseinkkel bátran forduljunk Istenhez és tanúsíthatjuk, hogy az ima csendjében sokszor válaszol is Isten az őhozzá fordulónak. Ez azonban nem mindig történik meg, Istent nem tudjuk kényszeríteni a válaszadásra, különösen nem arra, hogy jelenjen meg nekünk Jézus vagy mondjuk szent Antal. Aki azt állítja, hogy a szellemek megidézésére használt technikákból merítve olyan gyakorlatokat dolgozott ki, mellyel érzékelhető válaszra készteti Istent vagy valamely halott szentet, biztosan hatalmas tévedésben van.
	Valójában veszélyesen elbizakodottak azok az emberek, akik azt hiszik, uralmuk van a szellemvilág felett és azt idéznek meg, akit akarnak. Hisz ez irányban nincs természetes érzékszervünk és az isteni kinyilatkoztatás sem ad támpontokat. (Pontosabban ad: azt, hogy ez az egész terület elkerülendő.) Pál apostol világosan figyelmeztet arra, hogy a Sátán igyekszik becsapni az embereket, másként feltűnve az emberek előtt, mint igazi valója: „Nem is csoda, mert maga a Sátán is a világosság angyalának adja ki magát. Nem meglepő tehát, hogy szolgái is az igazság szolgáinak adják ki magukat; de a végük cselekedeteikhez méltó lesz.” (2Kor 11,14-15).
	Főbb hitelveik:
	A spiritiszták határozottan tagadják a Biblia alapvető tanait, sokuk mégis azt állítja magáról, hogy a keresztyénség ősi, hiteles formáját gyakorolja. Isten számukra a világmindenséget kormányzó, személytelen erő. Jézus nem a testet öltött Isten volt, hanem csak ember. Földi élete során próféta vagy fejlett médium volt, aki képes kapcsolatba lépni a szellemvilággal. Ma már ő is szellem, akivel a többi szellemhez hasonlóan kommunikálni lehet.
	Egyesek a „szent lélek” kifejezéssel egy elhunyt szent ember lelkére utalnak. A földi élet a szellemvilágban folytatódik tovább, ahol a lelkek feljebb léphetnek egyik szintről a másikra. A menny és a pokol csak tudatállapotok. Egyes spiritiszták hisznek a karmában és a reinkarnációban.
Jövendőmondás:
	Ebben a részben jövendőmondás alatt a jövő megismerésének okkult módjait értjük. A jövő fürkészésének ugyanis vannak a keresztyénség szempontjából megengedett módjai is. Egyrészt Isten által adott természetes képességeinket, eszünket felhasználva kísérletet tehetünk a jövő eseményeinek előre látására. Erre szükségünk is van, hisz mindenféle tervezés ezen alapul. Pl. a természet megismerése lehetővé teszi, hogy megmondjuk, hol lesznek a bolygók tíz vagy száz év múlva, kiszámolhatjuk, hogyan fog működni egy gép, melyet csak később építenek meg, a mindennapi életben vett jártasságunk segítségével kisebb-nagyobb pontossággal meg tudjuk mondani, mit csinálunk holnap ugyanebben az időben vagy mi történik egészségünkkel, ha úgy döntünk, hogy nem szokunk le a dohányzásról. 
Isten is felvillanthat egy-egy dolgot előttünk a jövővel kapcsolatosan, ha ezt Ő jónak látja. Ez megtörténhet bármelyikünkkel is olyan ügyekben, melyek valamiért fontosak nekünk. Imában megmondhatja nekünk Isten pl. azt, hogy egy betegség el fog múlni, ezért legyünk nyugodtak. Ezen kívül Isten egy nagyobb embercsoportnak vagy akár az egész világnak szólóan kinyilatkoztathat a jövőre vonatkozó dolgokat. Ezt meg is tette pl. amikor az Ószövetség prófétái előre jövendöltek Jézusról, de az Újszövetség is említ keresztyén próféciákat, mint pl.: Ez idő tájt próféták jöttek le Jeruzsálemből Antiókhiába. Előállt közülük az egyik, név szerint Agabusz, és a Lélek sugallatára előre megmondta, hogy nagy éhínség fog támadni az egész földön, s ez be is következett Klaudiusz idejében. (ApCsel 11,27-28.)
Ugyanez az Agabusz próféta Pál elfogatását is megjövendöli (ApCsel21,10-14), de nem saját erejéből, hanem a Szentlélek sugallatára. 
	Ebben a fejezetben tehát nem a jövő természetes ésszel való felméréséről, nem is az Istentől kapott próféciákról, hanem az okkult, azaz ezeken kívül eső módszerekről írunk, és a szokásos szóhasználatot követve ezeket nevezzük jövendőmondásnak.
	Világosan foglal állást a Szentírás a nem keresztyén jövendölésekkel kapcsolatban: „Ha próféta vagy álomlátó támad közötted, és jelet vagy csodát ad tudtodra, és bekövetkezik az a jel vagy csoda, amelyről beszélt neked, és azt mondta, hogy kövessünk és tiszteljünk más isteneket, akiket nem ismertél, akkor se hallgass annak a prófétának a beszédére, vagy arra az álomlátóra, mert csak próbára tesz benneteket Istenetek, az Úr, hogy megtudja, valóban teljes szívvel és lélekkel szeretitek-e Isteneteket, az Urat. Az Urat, a ti Isteneteket kövessétek, és őt féljétek, az ő parancsait tartsátok meg, és az ő szavára hallgassatok, őt tiszteljétek, és őhozzá ragaszkodjatok!” (2Móz 13,2-5).
	Lehetséges tehát, hogy hamis próféta beteljesülő jövendölést mondjon, de ez önmagában nem igazolja. Csak akkor szabad követni, ha hitünkkel összhangban van minden egyéb dolga (tanítása, cselekedetei, élete) is, így meggyőződhetünk arról, hogy Istentől jött a jövendölés. Néhányan ezt szokták ellene vetni: Nem mindegy, kitől van a jövendölés, ha egyszer igaz? A válasz egyértelmű: Nem! A Sátán az igazságot is felhasználhatja zavarkeltésre vagy az iránta való bizalom felkeltésére, hogy majd később észrevétlenül csúsztathasson, hazudhasson.
	A jövendőmondás kevésbé veszélyesnek tűnhet, mint az előző részben tárgyalt szellemidézés. Ennek megfelelően még a felületes keresztyének között is ritka, hogy spiritiszta szeánszra járnának, viszont sokan böngészik a horoszkópokat, néhányan jósnőhöz vagy népi jósmódokhoz fordulnak, mert úgy gondolják, ez összeegyeztethető keresztyén hitükkel.
	Minek köszönheti népszerűségét az asztrológia, a jóslás egyik formája?
•	Magyarázatot ad nehézségeinkre,
•	felszabadít a bűntudat és a felelősségérzet terhe alól,
•	reményt kínál,
•	utat mutat a tanácstalanságban.
Mágia, varázslás:
	A mágia és varázslás lényege, bizonyos szavak kimondásával vagy cselekedetek megtételével olyan hatások kiváltása, melyek nem következnek a szavak vagy cselekedetek saját jelentéséből illetve közvetlen hatásukból. Egyértelmű tehát, hogy okkult, azaz rejtett erők felhasználása történik minden varázsláskor. 
	Ez a fejezet a mágia és varázslás szavak eredeti értelméről szól, nem a bűvészekről és nem is azokról az emberekről, akik csak trükkökkel próbálják természetfeletti képességeik látszatát kelteni. 
	Klasszikus példa a valódi mágiára a helyettesítéssel történő mágia több formája. Ennek tipikus esete a következő: Egy ember ártani akar egy másiknak, ezért varázslóhoz fordul. Az megbízza, hogy szerezzen be egy személyes tárgyat a megcélzott személytől (hajszálat, levágott körmöt, fényképet) és ennek felhasználásával valami helyettesítő dolgot hoznak létre (pl. egy agyagfigurába belegyúrják a hajszálakat). Megfelelő varázsszavak kimondása, a varázsló transzba merülése vagy egyéb előkészületek után a helyettesítő tárgyon az ártalmat, rombolást szimbolizáló cselekedeteket hajtanak végre (pl. tűvel böködik a helyettesítő bábu fejét). A mágus ilyenkor azt mondja, hogy amit a helyettesítővel végeztek, az megtörténik a valóságban is (pl. erős fejfájás kezdi kínozni a megcélzott embert). 
A természettudományok hatókörében nyilvánvalóan nincs semmiféle hatás, mely az ilyen eseteket működőképessé tehetné és az is bizonyos, hogy Isten sem adott senkinek ilyen cselekedetre felszólítást, hanem kifejezetten tiltotta a varázslást. Ekkor viszont csak két lehetőség van: a varázslás puszta csalás, valójában nincs semmi hatása, vagy ha hatása van, azt Istennel szembehelyezkedő szellemi erők közvetítik. Mindkét eset elfogadhatatlan a hívő ember számára. 
Mágikus eszközök akkor is elfogadhatatlanok, ha jószándéktól vezérelve pl. az egészség megőrzése érdekében használják őket. Isten adott természetes lehetőséget a betegségek gyógyítására, bátorít minket, hogy imában kérhetünk gyógyulást és egyes hívő embereknek gyógyító karizmát adott. Számtalan megengedett lehetőségünk van tehát a gyógyítást előmozdítani anélkül, hogy Isten parancsai ellen vétenénk. Ha ezek nem vezetnek célra, el kell fogadnunk Isten kezéből a betegséget is és bizalommal hihetjük, hogy ez Isten dicsőségére fog válni és a kellő időben a megszabadulást is megkapjuk. 
A mágia eszközeit használó ember hiába áltatja magát: az általa megbolygatott erők nagyobbak nála, nem tudja őket a saját céljaira fordítani, őket uralni. Az is lehetséges, hogy eleinte készségesnek látszanak a mágia által működésbe hozott erők, de ez csak a mézesmadzag.
Világosan kell látnunk, hogy - bár némelyek állítják - nincs valódi fehér mágia. Akinek testét mágiával gyógyítják meg, annak pszichéjében, lelkében igen sokszor súlyos betegségek, zavarok jelentkeznek. Aki mágiával őrzi meg állását, életének egy más területén fizet meg azért, mert a sátáni erőket beengedte életébe. Erre számtalan példa van napjainkban is. (Lásd pl. Gál Péter: A New Age keresztény szemmel c. könyvét.) 
Semmilyen cél érdekében nem fordulhatunk sátáni eszközökhöz: „Nem ihattok az Úr poharából is, meg az ördögök poharából is, nem lehettek részesei az Úr asztalának is, meg az ördögök asztalának is” (1Kor 10,21-22).
A következőkben a mágia néhány fő formájáról szólunk röviden, mert sokan nem ismerik fel, hogy bizonyos cselekedetek és szavak mágikus tartalmúak. Az általunk használt felosztás természetesen kissé önkényes, mégis remélhetően hasznos támpontokat ad.
Angyalmágia
	Vanyó Lászlónál olvashatjuk, hogy a gnoszticizmus nem szentírási alapon álló angelológiai elképzeléseket akart elplántálni keresztyén talajra. A gnosztikus angelológiája azzal a veszéllyel fenyegetett, hogy leértékeli a krisztológiát. És ez a törekvés érhető tetten az ún. angyalmágiában.
	Az ezotériában gondolkodók szerint az angyal szó (angolul: angel, latinul: angelus) eredetileg atlantiszi szóösszetétel: „Ang”: élet (az egyiptomi szimbólum, az Ankh- az élet kulcsa- szintén innen ered), az „El”: Isten fénye. Szabad fordításban tehát „Élő Istenfény” vagy „Életet adó isteni Fény”. Gyermekkorunkból még emlékszünk az angyalokra. Ki ne ismerné azt a képet a hálószobában az őrangyalról, aki egy erős sodrású patakon segíti át a gyerekeket?
	Az angyalok osztályozása erejük és feladatkörük szerint Uralmakra, Hercegségekre, Hatalmakra, és Birodalmakra tagolódik. Az angyalok között különleges helyet foglalnak el az őrangyalok. Legfőbb hercegük Szandalfon. Nem felénk közeledő halk léptekre emlékeztet ez a név? Az őrangyaloknak különleges szabályokat kell betartaniuk velünk, emberekkel szemben. Nem szabad mögöttünk állniuk, fejünk tetejére pillantaniuk, mert ez által megzavarhatnák a lelkünkre ható isteni kapcsolat igaz és jó befolyását. Az őrangyalok csak szemből, oldalról vagy fentről közelíthetnek hozzánk, illetve Isten különleges engedélyével mögöttünk is állhatnak. Ezt a kérdést sokan teszik fel, és nehéz egyértelmű választ adni rá. Ami biztos, hogy az angyalok a szellem síkján élő lények, akik segítségünkre vannak mindennapi életünkben. Ugyan jó szándékuk kétségbevonhatatlan, azonban ez a segítség nem feltétlenül könnyen megélhető, hiszen minden, ami történik velünk (legyen az jó vagy rossz) tanulásunk elősegítésére történik. Több forrásban találhatunk utalást angyalokra, néhány dologban megegyeznek, több dologban viszont jelentősen eltérnek. akkor hogyan találhatjuk meg az igazságot a könyvek útvesztőiben? Igyekszünk minél több nézetet közzétenni, és arra kérünk mindenkit, aki hozzáfér egyéb forráshoz a témán belül, hogy juttassa el hozzánk, hogy minél teljesebb legyen a kép. A végső következtetést mindenkinek magának kell levonnia, az angyalok gyakorlati megismerése a keresőre vár. 
Amulettek:
Amulett alatt olyan tárgyat kell érteni, mely állítólag automatikus hatást vált ki, azaz pl. betegségektől védi viselőjét, tűztől védi a házat, stb. Az amuletteket sokszor mágikus szertartás során készítik, kérve a felsőbb hatalmak vagy erők segítségét, de elvileg tetszőleges tárgyból válhat amulett jellegű tárgy, ha tulajdonosa, viselője mágikus hatást tulajdonít neki és akként kezeli. (Például manapság divatba jött bizonyos kristályoknak pozitív kisugárzást tulajdonítani, különösen, ha megfelelő szakember magnetizálta vagy egyéb dolgot művelt vele.) Az amulettek sokszor tartalmaznak okkult szimbólumokat (kígyó, sárkány, ötágú csillag, fordított kereszt), bár a szimbólumok közt járatlan ember sokszor nehezen értelmezi ezeket. A védő amulettek mellett a mágia használ olyan tárgyakat is, melyeket ártalmas szándékkal hoznak létre és teszik a károsítani szándékozott ember közelébe.
Több embernek van valamilyen szerencsét hozó tárgya, ami ha nincs nála, nem érzi magát biztonságban. Ez lehet a hagyományos négylevelű lóhere, egy gyűrű, egy kis kép vagy játék állatfigura (kabalaállat), de lényegében bármilyen tárgy kinevezhető ilyen saját gyártmányú amulettnek.
Ilyen kabalatárggyá válhatnak még keresztyén szimbólumok is, mint pl. egy kereszt vagy egy Mária-medál.
Van-e tárgyaid között valami, ami nélkül védtelennek éreznéd magadat, amit nem tudsz otthon hagyni, ha elmész munkába, pedig nincs konkrétan szükség rá? Gondold meg: Jézus maga van Veled a hétköznapok minden percében. Ennél nagyobb védelem nem kell. Ha a konkrét tárgyhoz ragaszkodsz, attól remélsz védelmet, akkor Jézusba vetett bizalmad csökken. Ha a tárgy nem gyanús önmagában, (pl. ha egy egyértelműen keresztyén szimbólum) akkor megszabadulni nem muszáj tőle, de rendezd viszonyulásodat hozzá.
Az is igaz, hogy bizonyos szavaink a szellemvilágot is mozgásba hozzák. Itt nem a kifejezett varázsszavakra gondolunk, hanem arra, amit szokásosan átoknak nevezünk. Lényegében minden szó és gondolat átok, amellyel rosszat kívánunk másnak. Ahogyan Isten és az ő angyalai segítségünkre sietnek, ha a szeretetet akarjuk átadni embertársunknak, és jót kívánunk neki (áldjuk), ugyanúgy a Sátán és szolgái szívesen segítenek nekünk, ha rosszat kívánunk másnak. Hiszen ekkor az Isten képmására teremtett lény, az ember szinte felszólítja őket a rombolásra, ártásra, amit úgyis szívesen tesznek meg. Az átok tehát lényegében a pusztítás sötét erőit irányítja a megcélzott személyre, függetlenül attól, hogy az átkozó ember tisztában van-e szavainak nem látható hatásával. Jézus ezért a lehető legszigorúbban tiltja az átkozást: „áldjátok azokat, akik átkoznak, és imádkozzatok azokért, akik bántalmaznak titeket” (Lk 6,28).
Vizsgáld meg, szoktál-e rosszat kívánni másoknak. Ez történhet nyilvánvaló módon („Dögölj meg!”, „Pukkadj meg!”), de burkoltan is (pl.: „Tudja meg a másik is, milyen az, amikor nehéz helyzetbe kerül!”, „Verjen meg az Isten!”). Vedd figyelembe: ezek még akkor is ártalmasak, ha nem komolyan gondolod őket, ha szándékod szerint nincs mágikus tartalmuk, csak úgy dühödben szalad ki a szádon. Hisz: „Viperák fajzata! Hogyan szólhatnátok jót gonosz létetekre? Mert amivel csordultig van a szív, azt szólja a száj. A jó ember jó kincséből hoz elő jót, a gonosz ember gonosz kincséből hoz elő gonoszt. De mondom nektek, hogy minden haszontalan szóról, amit kimondanak az emberek, számot fognak adni az ítélet napján: mert szavaid alapján mentenek fel, és szavaid alapján mentenek fel, és szavaid alapján marasztalnak el téged.” (Mt 12,34-37).
Kabbala:
	A zsidó vezetők határozottan elutasítják és megtévesztő kultusznak tartják.
A kabbala ókori eredetű zsidó misztikus tudomány, titkos bölcsesség, amelynek segítségével az ember közelebb kerülhet Istenhez, de jobban megértheti a világot és önmagát is. Elvégre, az Isten által teremtett világban minden mindennel összefügg, az ember teste a fizikai világmindenség kicsinyített mása (mikrokozmosz), lelke pedig Isten ajándéka, szellemi világának egy-egy cseppje. Isten a tíz szefira közvetítésével tart kapcsolatot az érzékelhető valósággal, általuk juthatunk el Hozzá és egyúttal önmagunkhoz. A kabbala ugyanis elevenen élő hagyomány; ma elsősorban az önanalízis és az önfejlesztés eszközeként alkalmazzák (álomelemzés, pszichoterápia stb.).
A kabbala napjainkban egyre inkább terjed a sztárok világában, elsősorban Hollywoodban. Madonna és egykori filmrendező férje, Guy Ritchie ingatlant vásárolt Londonban azzal a céllal, hogy központot létesítsenek a kabbala azon hívei számára, akik az élet értelmét, a beteljesülést a Szentírásban elrejtett tanok elemzése és követése által kívánják elérni. Számos film- és popsztár csatlakozott ehhez az (egyre nagyobb népszerűségnek örvendő) ezoterikus tanításhoz (pl.: Goldie Hawn, Diane Keaton, Mick Jagger, Demi Moore, Liz Taylor, Britney Spears).
A modern kabbala bizonyos elemei fellelhetők az ősi egyiptomi vallás, a kaldeus hitvilág és a püthagoreusok tanításai között. Egyes modern források szerint a kabbala különféle irányzatai a szó írásmódjával különböztethetőek meg. 
A kabbala, vagyis a zsidó misztika mindig is virágzott és hódított a zsidóságon kívül. Az európai humanizmus korában (a 13. századtól) például oly népszerű volt, hogy az itáliai Velencébe egész hajórakománynyi könyvet, kéziratot és tárgyi eszközöket hoztak be a Közel-Keletről, hogy alaposabban tanulmányozzák, jobban megismerhessék a kabbalát. Ebben az időben több keresztény teológus (Raymundus Martinus, Raymundus Lullus és mások) is előszeretettel foglalkozott kabbalával, illetve alkalmazta annak módszereit a Szentírás magyarázatainál. 
A reneszánsz több kiváló mestere (Pico della Mirandola, Johannes Reuchlin) élt a kabbalista módszerekkel és azokat bevezette az egyetemes művelődéstörténetbe, illetve a világirodalomba. A korai magyar humanisták és teológusok tanításaiban is több elemét megtaláljuk a kabbala módszertanának és tanításainak. 
A keresztyén és a humanista kabbala mellett beszélhetünk gnosztikus kabbaláról is, hiszen több misztikát kedvelő filozófus (elsősorban az újplatonikusok) művei tükrözik a kabbala hatását. Az iszlám misztika (a szúfí) is erős kölcsönhatásban állt a zsidó kabbalával. 
A kabbala két szigorúan titkos területe a világ teremtésének jobb megértésével, illetve Isten megismerésével foglalkozik. Az előbbi neve maaszé brésit (= teremtéstörténet, a Biblia első fejezetével foglalkozik, ez valójában kozmogónia), a másiké maaszé merkavá (= trónszekér-történet, Ezékiel próféta trónszekér-látomása a tárgya, valójában teofánia). A Talmud szerint az előbbi témát a mester egyszerre legfeljebb két tanítványának oktathatja, s azok is legalább harminc évesek kell legyenek, míg a másodikra csak egyetlen, minimum ötven éves érdeklődőt szabad tanítani. Nem meglepő tehát, ha több kabbalista bölcsesség elveszett az idők folyamán, különösképp a közép- és az újkorban, amikor az emberi életkor meglehetősen alacsony volt. 

A tévtanítások sikerének oka:
Miért vonzanak tömegeket a keresztyénséggel össze nem egyeztethető tanítások? Ez önmagában egy teljes könyv anyaga lehetne, ezért itt röviden csak az általunk legfontosabbnak ítélt gondolatokat szeretnénk közölni. 
Legalapvetőbb oknak azt jelölhetjük meg, hogy az emberek többségében benne van a láthatón túli világ megismerésének vágya, a természetfeletti keresésének ösztöne, csakhogy napjaink információdzsungelében könnyű eltévedni az ilyen témájú tanítások közt. A helyes út megtalálását az emberi természet romlottsága és a Sátán zavaró tevékenysége együttesen nehezíti. Ezek többféle módon konkretizálódhatnak egyes helyzetekben. A legfontosabbakat a következőkben igyekszünk összefoglalni. 
Lehetséges, hogy az igazságot kereső ember nem hallott a kereszténységről. A világ számtalan helyére nem jutottak el még az Evangélium hirdetői. Ilyenkor természetes, hogy nem keresztyén eszméket vallanak az emberek. Bár őszinte istenkereséssel sok igazságra rá lehet jönni (pl. a teremtő Isten létezésére következtetni lehet a természet szépségéből és rendjéből), a bűnbeesett embernek szüksége van az isteni kinyilatkoztatásra, így Jézus tanításának megismerése nélkül magától az ember nem képes teljesen visszatalálni Istenhez. Az ily módon emberi erőből létrejövő vallások számtalan helyes ismeretet tartalmazhatnak Istenről és az emberi természetről, de a kinyilatkoztatás nélkül tökéletlenek maradnak, enyhébb esetben emberi, súlyosabb esetben sátáni forrásokból származó részek is belekeverednek. Ez az eset azonban kívül esik könyvünk hatókörén, mert itt a környezetünkben található tévtanításokról szólunk, és Európában gyakorlatilag mindenki hallott már a kereszténységről. 
Gyakoribb eset viszont az, amikor a kereső ember nem hitelesen hallott a keresztyénségről. Ennek egyik oka az, hogy a tömegtájékoztatást uraló emberek és szervezetek értékrendjével ellentétes a keresztyénség, így a mai ember fő információforrásából, a TV-ből, de a nagy példányszámú újságokból is többnyire torzított információk érkeznek a keresztyénséggel kapcsolatban, s persze ott van az internet világa is. Ez a tendencia lényegében az egész világon megfigyelhető az utóbbi 50 év történelmében. A szocialista rendszerekben kifejezetten tiltva vagy erősen cenzúrázva voltak a keresztyén szellemű médiák, a demokratikus jellegű rendszerekben erős tiltás ugyan nem volt, az üzleti szemlélet azonban az olcsó szórakozást, az emberek primitívebb igényeit előtérbe helyező csatornákat juttatta olyan helyzetbe, mellyel a keresztyén tömegtájékoztatás nem tudott lépést tartani. 
Ez azonban még nem magyarázza meg a keresztyénség válságát Magyarországon és Európában. Sajnálattal kell elismernünk, hogy sokszor mi, keresztyének nem hirdetjük hitelesen az örömhírt se életünk példájával, se szavainkkal. A keresztyén szó sokak számára politikai, erkölcstani vagy kulturális fogalommá vált, pedig a szó eredeti jelentése: olyan ember, aki Jézus Krisztus tanítását követi. Ő pedig nem pusztán erkölcstant és viselkedési normákat és legkevésbé sem politikai elveket hirdetett, hanem Isten titkaiból is kinyilatkoztatott dolgokat, parancsba adta a hit hirdetését, a bűnbánat és a bűnbocsánat szükségességét, az Ő testének magunkhoz vételét, elküldte a Szentlelket, aki bennünk él és még sok egyebet is mondott és tett, amit a keresztyén országok lakóinak túlnyomó többsége nem tart alapvető fontosságúnak, hanem megáll azon a szinten, amely a Tízparancsolat nagyjábóli betartását már keresztyén magatartásnak gondolja. 
Sok templomba járó ember hitbeli alapkérdésekkel nincs tisztában (sokan pl. nem hiszik, hogy Jézus valóban feltámadt), sokak életén csak vékony máz a vallás, csak bizonyos szokások és parancsok betartásává silányul a keresztyén élet. A keresztyénekről általánosan kialakított kép fő elemei nem vonzóak az emberek számára, mivel a hiányzó alapok, azaz a tudatos és gyökeres Istenhez fordulás hiánya miatt a Lélek gyümölcsei csak igen korlátozottan mutatkoznak meg. Konkrétabban: a magukat keresztyénnek valló emberek sokaságán csak nyomokban fedezhető fel a szeretet, öröm, békesség, türelem, jóság, kedvesség, azaz mindazok a dolgok, melyeket szent Pál a minden keresztyénben működő Szentlélek gyümölcseiként sorol fel. (Lásd Gal 5,22-23.) Ennek csak részben az az oka, hogy az emberek gondolkozását befolyásoló tömegkommunikáció ad torz képet a keresztyénekről. Valóban sajnálatosan kevés a hitüket bátran felvállaló, a Lélek gyümölcseit termő ember és család a mai világban. 
Sokszor az Egyházhoz tartozó emberek hithirdetése sem olyan, ami hitelesen közvetítené Jézus tanítását az emberek felé. Egyik oldalról nagyon sok jó írás, beszéd, TV-műsor létezik, mely a már megtért, vallásukat gyakorló emberek számára ad segítséget elméleti tudásuk, hitbeli elmélyülésük fejlesztésében. Másik oldalról viszont nagyok a hiányosságok, azaz a nem hívők megszólítása, az Evangélium hitetleneknek való hirdetése sok kívánnivalót hagy maga után. Száz évvel ezelőtt Európában szinte csak az volt a kérdés, hogy melyik egyházhoz tartozik valaki, ma az, hogy tartozik-e egyáltalán valahová. Régebben a társadalmi elvárások miatt még a nem teljesen meggyőződéses keresztyén emberek is gyakorolták vallásuk elemi előírásait, így templomokban tartott missziókkal az emberek nagy része megszólítható volt. Magyarországon pl. az 1930-as és 40-es évek folyamán templomi missziók és keresztyén egyletek szervezésével a hitélet hatalmas fellendülése következett be, amit csak a kommunista terror tudott megfékezni. Mára a helyzet gyökeresen megváltozott: gyakorlatilag pogány környezetben élünk, azaz a templomokban, keresztyén újságokban megjelenő akármilyen jó tanítás is csak kevesekhez jut el. Mára Európa újra missziós terület lett.
Mindez oda vezet, hogy a látható világon túli dolgok után érdeklődő, jószándékúan kereső ember előbb akad valamilyen okkult, ezoterikus, new age-es tanításra, mint keresztyénre. Különösen igaz ez, ha azokat a témákat tekintjük, melyek a kereső embereket foglalkoztatják. Az ilyen emberek ugyanis a legalapvetőbb kérdéseket teszik fel, mint pl. „Mi történik a halál után?”, „Van-e lélek?”, „Ki az erősebb, az Isten vagy a Sátán?”, „Milyen jövő vár rám?”, „Vannak-e természetfeletti képességeim?”, míg a keresztyén erkölcsi normákról, Magyarország ezeréves keresztyén múltjáról, egy új templom felépítéséről szóló információk teljesen hidegen hagyják. A tévtanításokkal foglalkozó iratok viszont pontosan az alapvető kérdésekre ígérnek és adnak érthető (bár többnyire téves) választ és így óhatatlanul ide sodródik a kereső emberek jelentős hányada. Ez nemcsak a teljesen hitetlenekre igaz, hanem még a templomba járó, hitoktatásban részesült emberekre is, hisz az említett alapkérdésekre többnyire csak a gyerekkori hitoktatásban kaptak választ, de az a gyerekek felfogóképességéhez volt méretezve, egy felnőttet viszont nem elégít ki. A tapasztalat azt mutatja, hogy a templomba járó emberek többsége bizonytalan a fent említett kérdésekhez hasonló témákban, és ezért könnyen érdeklődéssel vesz kezébe olyan könyvet, mely ezekre ígér választ és a hamis, de tetszetős válaszok könnyen megtévesztik, hisz rendszerezett hittani ismeretei a gyerekkor szintjén vannak. 
A tévtanításokat pedig sokszor szándékosan olyan formában adják közre, mely a kereső emberekre vonzólag hat. Választ ígérnek az alapvető kérdésekre, megígérik pl., hogy egy könyv elolvasása és tanácsainak betartása révén megnövekszik olvasójának intelligenciája, megérti a Világmindenséget kormányzó erőket, bepillantást kap a szellemvilágba. Ezen kívül gyakran az ember pénz, siker és hatalom utáni vágyára is hatnak anyagi vagy karrierbeli előmenetellel kecsegtetve az olvasót. Sokszor olyan dolgokkal etetik be az érdeklődőt, amit hallani szeretne, tehát érdekes, csábító formában adják elő a tanítást. Ez nem új jelenség, hisz már az őskeresztyénség idején is így volt: „Kérve kérlek az Isten és a Krisztus Jézus színe előtt, aki ítélni fog élőket és holtakat, az ő eljövetelére és országára kérlek: hirdesd az igét, állj elő vele, akár alkalmas, akár alkalmatlan az idő, feddj, ints, biztass teljes türelemmel és tanítással. Mert lesz idő, amikor az egészséges tanítást nem viselik el, hanem saját kívánságaik szerint gyűjtenek maguknak tanítókat, mert viszket a fülük. Az igazságtól elfordítják a fülüket, de a mondákhoz odafordulnak.” (2Tim 4,1-4).
Ebben a szellemben kötelességünk érvelni, inteni, buzdítani türelemmel és hozzáértéssel, nehogy a mesék húzzák magukhoz körülöttünk élő testvéreinket. 
De legfőbb kötelessége a keresztyéneknek, hogy éljék a szeretetet úgy, hogy az meglátszódjék mindenki irányában. Keresztény szeretetünk fogyatkozása egy-egy területen a tévtanításoknak ad kezébe fegyvert. Például sajnálatosan elhanyagolt napjainkban a keresztyénség közösségi oldala, azaz a keresztyén emberek a vasárnapi alkalmon kívül lényegében nem találkoznak egymással. Ez azt jelenti, hogy nem alakulnak ki emberi kapcsolatok, a hívek magukra maradnak magánéleti problémáikkal, hitbeli kérdéseikkel, nincs kitől segítséget vagy tanácsot kérjenek, hisz a pap nem ér rá mindenkivel foglalkozni, és ha rá is érne, sok problémához nem egy pap tanácsára, hanem egy hasonló helyzetű hívő ember segítségére lehet szükség. A közösség megélését sok mozgalom teljesebben kínálja fel, mint a legtöbb katolikus plébánia, sőt, sokszor a katolikus kisközösségek csak épphogy megtűrtek egy-egy területen és minden lépésüket gyanakvás kíséri saját plébániájuk részéről. Pedig a mai embernek nagy szüksége van átlátható méretű csoporthoz tartozásra, arra, hogy megélje, hogy ő is fontos, ő is számít, ő is bátran kérdezhet. Sokszor bekövetkezik tehát az, hogy az ember a keresztyénség elemi külső cselekedeteit megtartja (pl. eljár templomba), de mellette egyéb csoportokba (pl. agykontroll) is eljár, otthon okkult dolgokkal vagy keleti vallási gyakorlatokkal foglalkozik, betegségében nem Istenhez (és az orvosokhoz) fordul, hanem mindenféle álmisztikus gyógymódokat követ. Mindeközben általában nincs a közelében senki, aki felvilágosítána mondjuk az okkultizmus veszélyeiről, és lényegében jóhiszeműen kerül a tévtanítások birodalmába.

A tévtanítások forrása:
A keresztyénség az isteni kinyilatkoztatásra támaszkodva hirdeti, hogy Isten jónak teremtette az embert, de az szabad akaratából megszegte Isten parancsát (ősbűn), aminek következtében emberi természetünk megromlott. Ebből a megromlott állapotból az ember önerőből nem tud kikerülni, bármennyire is próbálkozik, ezért Isten maga segíti az embert vissza Őhozzá. Prófétái által sok olyan dolgot közölt, mely hitünk alaptanításait érinti, de legteljesebben Fiában, Jézus Krisztusban nyilatkoztatta ki magát, aki bár Istennel egylényegű volt, mégis megtestesült, vállalta az emberi lét korlátait, tanított, példát adott és kereszthalálával megváltott minden embert. A megváltás mindenki számára nyitva áll, ha elfogadja Jézus tanítását, Tőle várja a szabadítást. 
Azt is tudjuk a Szentírásból, hogy Isten az érzékszerveinken túli szellemvilágot is teremtett, melynek tagjait különféle feladatokkal bízta meg és azok véghezviteléhez szükséges hatalommal is felruházta. Egyesek azonban fellázadtak Isten ellen, szembefordultak akaratával. Ezeket bukott angyaloknak, démonoknak vagy ördögöknek nevezzük, vezetőjüket, aki Isten ellen fordulása előtt feltehetően igen nagy hatalommal bíró angyal volt, Sátánnak hívjuk. A Sátán és a démonok az embert is Isten ellen szeretnék fordítani. A Teremtés könyvében olvashatjuk, hogy a Sátán aktív szerepet játszott az ember bűnbe esésében az által, hogy félrevezető kérdésekkel elültette az emberben a kételyt: vajon Isten nem önzésből tiltotta meg, hogy egyenek arról a fáról? Mindamellett, a Sátánnak nem volt hatalma erővel bűnre kényszeríteni Ádámot és Évát, csak próbára tudta tenni, más szóval megkísértette őket. Maga a bűn az ember tudatos beleegyezését is feltételezte. 
Az elmondottakból következően a tévtanításoknak két forrása lehetséges: az ember (esetleg több emberből álló csoport) és a Sátán. 
Az emberek több okból is tévtanítások kitalálóivá válhatnak. Sokan jóhiszeműen fürkészik Istennel, a világ teremtésével, a szellemvilággal kapcsolatos dolgokat, de az ember megromlott természete miatt tévedéseket követnek el eközben. Amennyiben nem ismerik az isteni kinyilatkoztatást vagy nem fogadják el annak hitelességét, biztos támasz nélkül maradnak, így könnyen hibás vagy egyenesen veszélyes utakra tévednek. Nyilvánvalóan ez a helyzet akkor, ha egy embercsoporthoz nem jutott el még az evangélium, de még az ószövetségi kinyilatkoztatás sem, mint pl. a Jézus előtti korokban a keleti vallások esetében. Bár néhány dologra a természetes emberi ész is rávezetheti az őszintén kereső embert, bizonyos, hogy magától nem tud mindig helyes válaszokat adni a nagy kérdésekre. Más a helyzet azokkal, akik tudatosan vetik el a megismert kinyilatkoztatást: őket sokszor a gőg vezeti saját maguk által kitalált utakra, de nem elhanyagolható az sem, hogy épp a keresztények nem hiteles élete miatt nem hisz az általuk tanítottak hitelességében.
Azt is tanítja azonban a keresztyénség, hogy a tévtanítások eredete sokszor a szellemvilágban gyökerezik, azaz a Sátán és a démonok azok, akik téves gondolatokat ültetnek el az emberekben. Isten azonban nem enged korlátlan hatalmat a Sátánnak a kísértés terén, ezért a szellemvilágból nem komplett tanítási rendszerek érkeznek, hanem inkább az emberek hibás gondolatait erősítő ötletek, lökések, inspirációk. 
Ezért sokszor nehéz eldönteni konkrét esetekben, hogy egy hibás gondolat milyen mértékben származik az emberi tévedésből, gőgből, hatalomvágyból és mennyire közvetlen a Sátán ötlete, kísértése. Az emberi és démoni elemek ugyanis gyakran többszörösen összefonódnak és a Melyik volt előbb: a tyúk, vagy a tojás? jellegű problémával találjuk szembe magunkat. Ezt egy egyszerű példán szeretnénk megmutatni, ami ugyan nem tévtanítás, de nagyon jellemző korunkra és egy tanításrendszernél sokkal egyszerűbb, így jobban áttekinthető. 
Hasonló a helyzet a könyvünkben tárgyalt tévtanításokkal is. A modern változatok (pl. a New Age ágai) sokszor csak a régi, több ezer éves eretnekségek és tévhitek elemeit állítják össze más formában, és csak az egyháztörténetben és az ókori eszmerendszerekben járatlanok számára tűnnek újnak ezek a gondolatok. Egyik legjobb példa erre a gnoszticizmus, ami időszámításunk kezdete környékén vonzott sokakat magához. Ebben a keresztyénségből és keleti vallásból merített elemek keverednek, sokszor nagyon hasonló módon, mint pl. a szcientológiában vagy a reikiben. Így azt mondhatjuk, hogy a pl. a reinkarnáció tana vagy a szellemlényekkel felvett kapcsolat nem a mai álpróféták találmánya, hanem ezek eredete a beláthatatlan múltba nyúlik vissza. Igen nehéz tehát a tévtanítások egyes részeit szétválasztani forrás szerint. Azt viszont meg fogjuk mutatni ebben a könyvben, hogy egészében nézve ezek eltávolítják az embert Istentől, a megváltó Jézustól, így mindenképp a Sátánnak hoznak hasznot. 
Az elmondottak miatt általában nem foglalkozunk a tévtanítások emberi vagy sátáni eredetének részletes vizsgálatával. Egyrészt ez igen növelné a terjedelmet, másrészt (mint előbb kifejtettük) a szétválasztás nem is egyszerű, sokszor csak Isten az, aki Szentlelke által a megkülönböztetés karizmáján keresztül feltárhatja a rossz eszmék forrását. Ezeknél fontosabb azonban, hogy a legtöbb keresztyén hívőnek elegendő azt tudni, hogy egy tanítás miért ellentétes a kereszténységgel és mi a helyes tanítás a felvetett problémákkal kapcsolatban. Az eredetek, okok boncolgatása nagy elméleti felkészültséget és Istentől kapott adományokat, karizmákat igényel, és az ezekkel nem rendelkező ember számára legálábbis időpocsékolás a részletes vizsgálat.
Természetesen vannak egyértelmű esetek is. Pl. a napilapok horoszkópjai pusztán a lap kiadójának nyereségvágyból elkövetett csalásai, a valódi jósláshoz és a Sátánhoz nincs közvetlen közük. Ellenkező értelmű példa: az agykontroll egy bizonyos szintjén démonian viselkedő tanácsadókra kell magát bíznia a tanulónak. Mindezeken túl még a Magasabb Intelligenciával való kapcsolat is célként fogalmazódik meg az agykontrollban, aki szellemi lény, nem azonos Istennel és a tanácsadók felett áll hatalomban. Itt egyértelműen démoni erőkhöz és magához a Sátánhoz való kapcsolódást fedezhetünk fel, a sátáni befolyás tehát világosan előbukkan.